-Måske i særdeleshed i en
tidsalder, hvor flere og flere ting blev
professionaliseret og effektiviseret
og standardiseret, så er omsorg som en professionsdyd
overordentlig vigtig. For at bevare kontakten til vores
menneskelighed og vor sårbarhed.
I dag. Første søndag i advent skal vi tale
-om omsorg. Sproget er
blevet lidt belastet af en særlig historik, hvor dyd
- ligesom man har det også i dydsmønster
eller en anden form for livsforskrækket
tilbageholdenhed. Man sover med hænderne over dynen.
Man hælder snapsen ud i rendestenen. Man brænder
sine kortspil, altså alt, der på en eller anden måde
er anti life.
Oprindeligt betød dyd, og det kan vi også stadig høre
på ordet dyd på dansk - det har noget med duelighed
og gøre, så det har faktisk det med at være livsduelige.
Det har faktisk præcis med det modsatte at gøre.
Hvordan kan jeg træde ind i livet? Åbne døren
til et bedre liv til et mere fyldigt og rigt liv. Det er
-det, det handler om. -I oktober 2019 lavede Lotte og jeg
en podcast om moralsk stress. Moralsk
stress handler om den form for stress, der ikke har
gøre med tidspres, men snarere følelsen af at bruge
tid på at udføre de forkerte arbejdsopgaver og måske uden
at kunne sætte ord på det. Den podcast fik ret stor
opmærksomhed og mange reaktioner, og den blev også
hos os. Derfor har vi sat os for at undersøge,
hvordan man kan genvinde gejst og energi, når man
bliver ramt af moralsk stress.
Spørgsmålet er, om dyder kan hjælpe os til at genfinde
vores professionelle hjerteblod. Kan dyder
fungere som en slags modgift mod moralsk stress
og forråelse? Kan de ilte vores faglighed og kaste lys
på det, der i sin tid fik os til at vælge vores fag?
Vi har inviteret Ulrik Houlind Rasmussen, lektor
og filosof, til en samtale om dyder.
Du lytter til Maja Haack og Lotte Andersen på Velfærdsprofeten
fra Københavns Professionshøjskole.
Goddag og velkommen Ulrik. Tak. Ulrik, vi har inviteret
dig som filosof med i denne her julekalender,
der skal handle om dyder. Hvorfor er dyder relevante
i en moderne velfærdsstat eller som velfærds
-professionel i 2020? -Det er der sandelig flere
gode grunde til. For det første tror jeg, der er
nogen, der, når de hører ordet dyd, syntes, at
det lyder lidt småkedeligt. Men dyder er spændende,
og dyder handler ikke om et som moral, et stramt moralsk
kodeks for kønslivet. Det handler faktisk om de ting,
som kan gøre os duelige til at leve vores liv, som kan
gøre, at vi får et bedre liv. Så der er god grund
til at vende opmærksomheden mod dyderne.
Så når man er dydig, så er det egentlig ikke noget, man gør
for andres skyld. Men det er egentlig også noget,
som skal styrke livskvaliteten for én selv.
Det er ikke en selvopofrelse, men nærmere
-en styrkelse af selvet. -Det vil kan sige, at det er.
Og når du siger selvopofrelse, det er en opofrelse
af det, som ikke er essentielt for at have
et godt liv, så man kan sige der er jo et eller andet,
fordi Aristoteles var jo hele tiden inde på det her
med, at dyderne kræver øvelse eller træning
og det græske ord for det er askese. Det kan også komme
bag på nogen, men askese i den betydning, at man
egentlig, man vælger - ligesom ringbryderen - så vælger
man for at blive en god atlet, så vælger man at bruge tid
på noget på bekostning af noget andet. Men det andet
dér, det er noget, som ikke rigtig er væsentligt. Det er
det, der ligger i den græske dydstænkning. At man kultiverer,
man bliver fremragende til noget ved at øve sig
og træne sig i det. Og det er kun en afkaldsgivelse
på noget andet, i det omfang, at det
muliggør, det faciliterer udviklingen af
noget andet. De her dyder, som har at gøre med at være
fremragende eller fortræffelig, og som åbner
døren til et bedre liv. Så dyder er navne for nogle
bestemte måder at være menneske på, kan man sige,
som vi anser for at være for særligt fortræffelige.
Eller måske bidrager til at gøre os særligt
menneskelige. Det, som udmærker os fra dyrene,
kunne man sige - at vi har visdom, og vi har
mod. Det kan man også sige, dyr har faktisk
ikke mod. De kan godt gøre alle mulige ting, som
vi ikke selv kunne tænke os at gøre. Men, men det gør
dem på en måde ikke modigt, for de gør bare det,
de ligesom er sat til fra naturens side at gøre.
Så der er et eller andet i, at
de dyds etiske refleksioner også er
en genvejstast til at forstå, hvad der adskiller
os fra dyrene, hvad der gør os til mennesker,
simpelthen. Hvordan vores menneskelighed er sat
-sammen. -Jeg har i forberedelsen af
podcasten også stødt på nogen, der har peget
på det her med dyder også kan være en måde
måske at komme til at individualisere nogle
ting for faget, som egentlig hører til i en mere
strukturel ramme eller de organisatoriske rammer.
Så er det en slagside ved at tale om dyder.
Ja, det kan man måske godt sige, det er. Jeg vil nu
nødig smide barnet ud med badevandet eller bruge
halshugning som en kur mod hovedpine, fordi blot
fordi der er strukturel udfordringer, hvilket der
bestemt er. Og der er nogle organisatoriske forhold,
som vi skal tage vare på, og vi skal have nogle politiske
beslutninger og opbakning til at få ændret. Så ændrer
det ikke på, at vi hver især har stillet den opgave at
blive hele mennesker, og det er der faktisk
på en måde - der vil jeg give Kierkegaard ret
Der er på en måde ikke nogen, der kan
vikariere for os dér. Vi er hver især, hver især må
vi udvikle vores eget potentiale på bedst mulig
vis. Og der er ikke nogen stand-ins der. Så er der
ikke nogen, man kan ringe til. Eller en livline,
som det hedder i nogle af de moderne fjernsynsprogrammer,
man kan bruge. Det må vi hver især selv,
og det betyder selvfølgelig ikke, at vi ikke kan lave
fællesskaber, der faciliterer - som det er blevet
moderne at kalde det - som understøtter udviklingen af
de her ting. Der er jeg stor tilhænger af, at man gør.
Men det ændrer ikke på, at det er mig, der må kultivere
-mit mod. -I dag skal vi snakke om
omsorg. Kan du starte med at fortælle
hvad ligger der egentlig i det begreb?
Ja, altså omsorg, mener jeg refererer
til en personligt præget omhu og aktiv interesse
for løsningen af nogle udfordringer, man står overfor.
Det gælder både i forhold til sig selv
og i forhold til andre mennesker, så man kan vel
sige, at omsorg dækker over evne eller vilje til at tage
vare på ens eget og andres velbefindende.
Man kan måske også høre på ordet omsorg, at det har
noget at gøre med at 'sørge for', det er beslægtet med
sørger for noget. Og man kan også høre på ordet, at
det rummer et element af sorg. Så det vil sige,
det har også et eller andet at gøre med at fornemme
eller sanse smerte, lidelse hos andre
hos sig selv, så man kan udvikle medfølelse,
-empati og indlevelsesevne. -Når jeg tænker på omsorg, så
tænker jeg det ofte i mine private relationer.
Forældre drager omsorg for deres børn, eller man drager
omsorg for de syge eller ældre i ens familie
eller omgangskreds. Hvordan ser omsorg ud
-i en professionel relation? -Jeg er ikke sikker på, at
det er den helt store forskel rent faktisk, at
det på indholdssiden er den her omsorgs følelse
lavet det samme, vil jeg mene. Og det der
måske kunne være interessant at gøre her er at skelne
mellem altså noget der ligger sådan en beslægtet -
skal vi sige følelse eller dyd i forhold
til omsorgen - er medfølelse vil jeg mene. Og der mener jeg
det er hjælpsomt at skelne mellem medfølelse
og medlidenhed. Nietzsche, den tyske filosof
har på et tidspunkt sagt, at når vi er medlidende, så øger
vi egentlig bare mængden af lidelse i verden.
Han omtaler medlidenhed som lidelsens
multiplikator og elendighedens konservator,
og det er flotte ord. Men hans pointe er
egentlig ikke, at vi ikke skal udvikle empati
og indlevelsesevne eller det vi på dansk og på tysk vil
kalde for medfølelse. Mit gefühl, men at det er
en anden, det er en anden kaliber. Et eller andet med
at kunne 'være med', som vi også kan høre på ordet
og noget med at kunne 'være med' følelser, som er
svære, vanskelige, udfordrende.
Og der ser egentlig ikke nogen nævneværdig forskel
mellem det private regi og det offentlige
eller det professionelle hverv.
Så hvis man skulle flytte det til omsorg, så kan man
sige i stedet for at øge sorgen, så skal man være
omkring sorgen med den, man skal hjælpe.
Ja, det ville være en fin måde at se det på egentlig.
Altså 'give plads til', det er det, der ligger i at rumme
eller kunne være med. Sorgen kunne være med
-eller omkring sorgen. -Og hvorfor er det en vigtig
dyd for velfærdsprofessionerne?
Ja, altså jeg vil sige, at det har noget at gøre med
vores menneskelighed. Det har noget at gøre med at
bevare sansen for, at vi er stedt i situationer,
som er lidelsesfulde og smertefulde,
og man kunne sige, at omsorgen har at gøre med
hjertet. Det er også en hjerte, en hjerte dyd,
og det har noget at gøre med at genkende menneskeligheden
i sig selv og i andre. Og det er jo
anser jeg for at være overordentlig væsentligt.
I skal måske i særdeleshed i en tidsalder, hvor flere
og flere ting bliver professionaliseret
og effektiviseret og standardiseret, så er
omsorg som en professionsdyd og overordentlig vigtig for at
bevare kontakt til vores menneskelighed og vores
sårbarhed. Der endda nogle -en tysk
filosof, der hed Peter Schloterdeich , der har sagt
på et tidspunkt, at mennesket adskiller sig fra
andre dyr derved, at det har et det råder over
et brystkasse privilegium. Det vil sige vores
brystkasse er på en måde sådan lidt ubeskyttet.
Og det kalder han altså det, som giver
anledning til en forhøjet grad af sensitivitet
og sensibilitet over for omgivelserne. Det var
en meget fin måde at sige det på. Mange dyr,
de bevæger sig på en måde, så brystkassen ikke er
eksponeret. Men hos mennesket, der er det mest
sårbare på en måde åbent. Det synes jeg er meget fint
at sige, at det er en påmindelse om... kan man også
sige et evolutionsmæssigt
raffinement, der bragte os til at kunne udvise den her
form for delikat omsorg for os selv og for andre
-mennesker. -Så er det lidt det samme,
som når Løgstrup taler om denne her,
væren for andre, eller man møder hinanden i tilliden
til, at den anden ikke slår en ihjel.
Ja, altså det ville du så være tilliden nu,
du fremhæver, hvad det kan man sige.
Det er vigtigt, tror jeg at sige, at bare man kan sige,
hvis tilliden bliver noget, der fjerner
sensitiviteten, så er det jo på en måde,
så bliver det på en måde dens modsætning ret
hurtigt, ik? Men det er da rigtigt, at der er noget
i den her åbenhed og det tillidsfulde, som som
jeg også tror Løgstrup kan måske være med til at
fremhæve i omsorgen. Det, at vi holder det andet
menneskes, noget af det andet menneskes liv i vores
-hænder, som han siger. -Når vi taler om at udvise
omsorg i sit hverv, så er det jo meget det, der foregår
på ydersiden, kan man sige. Men en del af det, du taler
om her, er noget af det, der foregår på indersiden.
At man kan mærke, som du siger, den andens sorg, og
hvor den anden er. Så er empati en forudsætning
-for at kunne udvise omsorg? -Ja, i hvert fald
nært beslægtede, vil jeg mene. Og i det hele taget
denne her skelne mellem indre og ydre er måske
ved nærmere eftersyn en lille smule problematisk.
Så det er en lidt, skal vi sige komfortabel
efterrationalisering, at der findes noget, som vi klart
kan adskille det, der foregår derude, og det der
foregår herinde. Jeg er med på, at det er nødvendigt at
gøre det i et vist omfang at skelne på den måde.
Men samtidigt meget ofte begynder de her
ting jo med, at vi selv er i stand til at kultivere,
at vi selv kan være med vores følelser, og at
vi selv kan give plads og rum til også de svære af
slagsen. Og så kan man måske sige, når vi taler
om omsorg, at i velfærdsprofessionerne, er der ofte
jo et krav eller en invitation i stigende grad
til, at man hjælper andre mennesker. Altså man drager
omsorg for, at andre mennesker blev i stand
til at drage omsorg for sig selv, man hjælper andre
til at drage omsorg for sig selv. Det er i hvert fald
det, der ligger i nogle af de her velfærds
professionelle kerne begreber som empowerment,
og selfefficacy, og hvad ved jeg.
Så kan man være velfærds professionel uden at være
-omsorgsfuld? -Det kan man jo naturligvis,
fordi alt er muligt. Men det er jo ikke, når vi taler
om dyderne her, så vil jeg sige, så taler
vi også om det der er efterstræbelsesværdigt.
Så det er ikke efterstræbelsesværdigt,
det er ikke ønskværdigt, at vi har
velfærds professionelle, der er uden omsorg. Men det er
der formentlig en mulighed, ligesom alt mulig andet er
-en mulighed. -Men er der også en form for
hierarki i omsorg, at det overhovedet at give omsorg
til andre, at det kobler sig til, at man er lidt bedre
end den anden eller den anden, skal være lidt mere
ydmyg end den, der giver omsorg?
Ja, det er sådan en slags postmoderne kritik af noget
af omsorgsfagene, at der er sådan en diskret magt, der har sneget
sig ind i baggrunden. Og det tror jeg ikke, vi kommer
udenom, at der kan være. Igen så må man sige, at så er
det et spørgsmål om oprigtighed og et spørgsmål
om, at man er villig til som velfærds
professionel, som sundhedsprofessionelle,
at undersøge sine egne motiver.
Det mener egentlig, at en fællesnævner for arbejdet
med dyder, at vi er indstillede på at
invitere os selv ind i en slags kritisk
refleksiv undersøgelse af, hvad det er vi har gang
i. Det vil jeg sige er simpelthen en fællesnævner
for de dyder, vi taler om, at det kræver en eller anden
form for... et rum af
refleksiv kapacitet, altså et sted, hvor vi stiller os ind
og begynder se nærmere på hvad er det egentlig, der motiverer mig
Hvad er jeg taget ud af i denne her situation,
for jeg tror ikke, vi skal prøve bortlyve den
kendsgerning, at vi mennesker kommer bag på os
selv. Vi kommer bag på os selv. Vi har ikke fuldstændig
klart indblik i, hvad vi har gang i. Så det kræver,
- og der kan man sige, hvis vi skulle tale
om det på uddannelsesniveau, vil man sige 'reflekterende
teams'. Noget hvor man kan blive spejlet tilbage i
hvad er det i grunden, vi optagede af, og måske også
moderne.... Altså for eksempel videoer og sådan noget
kan bidrage til at stille skarpt på en øget
refleksiv praksis i velfærdsprofessionerne.
Man kunne vel også godt forestille sig, at der kunne
sidde nogle velfærdsprofessionelle derude
eller måske nogle af de borgere, de har mellem
hænderne og synes, at sådan en snak her godt kan blive
sådan lidt patroniserende. Eller
kan omsorg - kan det blive for meget? Kan det blive
-uprofessionelt? -Ja, men naturligvis.
Og man kan sige igen det gælder for alle dyderne.
Det var Aristoteles pointe. At dyderne på en måde
rammer midten mellem to ekstremer. Så på den måde,
og vi kan jo egentlig også aflæse det. Man kan tage
næsten hvilket som helst ord og sig sætte 'over' foran,
overbekymrede eller overomsorgsfuld.
Så ved vi godt. Så blev det ekscesivt. Så blev det for meget.
Så det giver sig selv. Men man kan så sige, det der
er dyden omkring omsorg, det er at
det hverken er for meget eller for lidt. Og det at
kultivere sansen for, hvornår det eventuelt blev
patroniserende eller invassivt, eller hvad vi ville
kalde det. Det er et led i en i opbygning
eller kultivering af den her professionsdyd.
Dyder som for eksempel omsorg. Er det noget man kan
tillære sig eller er det en medfødt egenskab man har?
Ja, jeg vil helt sikkert mene, at det er noget man
kan øve sig i at blive bedre til, at det er en praksis,
og det er jo ikke noget, jeg finder på. Det jo noget
Aristoteles fremhæver. Ovenikøbet et sådant omfang
, at han siger, at det kræver - han bruger et græsk ord
askese. Det er meget uvant for os,
men det betyder egentlig øvelse og træning, askesis.
Og at vi skal øve os så meget, at
det bliver, at det ikke længere bliver
en kraftanstrengelse. Det synes jeg er en smuk
tanke, at vi opøver på en måde en kapacitet
til at respondere på nuets krav i det omfang, at
vi ikke skal anstrenge os for det. Det flyder mere
spontant eller frit for os.
Men det kræver altså træning og øvelser, så det er
bestemt noget, vi kan. Men vi har et anlæg for at
udvikle det, kan man sige. Vi har alle sammen
kapaciteten eller evnen eller et anlæg
for at udvikle medfølelse. Helt sikkert.
Man taler jo også nogle gange om at velfærds
professionelle kan risikere at blive forråede
eller brænde ud. Hvis vi forventer, at man skal kunne
vise omsorg, også på den måde vi taler om det her,
hvor man 'sørger med' og så videre.
Altså hvor vi virkelig går ind i det, der sker ovre
hos den anden. Er der så ikke en risiko for,
-at vi brænder ud? -Jo. Og jeg tror heller ikke
jeg ville formulere det som det, at vi skal 'sørge med'.
Jeg tror, så vil vi gå i retning af medlidenhed
og noget, der øger mængden af lidelse. Det er
snarere end en rummelighed. Det er snarere
et eller andet med at kunne give plads til, og der
kan man se igen. Selvfølgelig er der altid
et faremoment i, at man så tager det med sig hjem.
Man øger mængden af lidelse.
Men igen denne her skelnen
mellem indre og ydre. Alt er på en måde måske...
Det vil være en måde og prøve at undersøge fænomenet
lidt nærmere på. Det ville være at stille
spørgsmålstegn ved det her med hvad der foregår
på indersiden, og hvad der foregår derude. Men,
men klart, der er altid et fare moment bygget ind
i de her dyder. Og så igen kan man sige. Hvis man
overgør det, så er det ikke længere en dyd,
og så blev det til en last. En belastning, som vi kan
høre på ordet. En belastning, som man tager den med sig
-hjem og brænder ud. -Og når du stiller
spørgsmålstegn ved det her med om man kan skelne mellem
den ydre og indre, så kunne jeg godt tænke: 'Jamen,
betyder det, at man skal være mindre professionel'?
Det er et godt spørgsmål. Hvad vil det sige? Altså
en skelnen igen. Vi leder jo efter sådan måder at
skelne på for at sortere det.
Man kan sige, man kan skelne mellem
det professionelle, det personlige og det private.
For eksempel. Og man skal ikke være privat i sin
undervisning eller sit arbejde som velfærds
professionel. Kan man være personlig? Ja, det vil jeg mene
er en faktisk overordentlig udmærket ting
og være personlig, fordi det igen har at gøre med at
kultivere de menneskelige rødder bag det, man laver
det arbejde, man laver. Jeg tror i øvrigt også, at hvis
man er personlig uden at være privat, at så kan der
vokse en professionalisme ud af det personlige.
Det personlige engagement i sit arbejde.
Hvor det her burnout syndrom måske er mindre sandsynligt,
har mindre sandsynlighed for at indtræffe.
Så når vi taler om omsorg, hvad så forskellen på at
-være personligt og privat? -Det ved jeg ikke. Det
kræver nærmere eftertanke, tror jeg. Hvis man skal
trække et klart skel der. Egentlig vil jeg sige, at
en fællesnævner for de dyder vi taler om - ligesom
jeg sagde der var et eller andet med at finde balancen
mellem to yderligheder - det andet jeg vil sige, det er
altså en måde, som jeg selv har arbejde lidt med at
prøve at oversætte de her ting til, det er udfra begrebet
'responsivitet'. Som istedet for at tale om
professionsdyd, kan man sige - det har noget at gøre
med vores evne til at respondere på de krav,
vi møder i vores arbejde og i vores relationer.
Altså at selvfølgelig med den sindrige pointe,
at det, der ligger i
responsivitetstanken er, at vi kan ikke ikke svare,
så vi altid kaldet en eller anden form for svar
situation, vi kan godt forsøge at ignorere de krav, der blev
stillet eller forsøge at forbigå dem. Men vi kan ikke
trække os ud af det forhold, at vi altid allerede
befinder os i en situation, der kalder på en anden form
for responsivitet. Så når du spørger 'privat'
'personligt', så kan man ikke afgøre det en gang
for alle udefra. For det er så at sige en afvejning
der må finde sted med situationsfornemmelse
-og begivenhedssans. -Og du taler om, at det her
med at være omsorgsfuld, at det var også
sådan en ideal horisont, da noget efterstræbelsesværdigt?
-Jeg får lyst til sige når ordet
idealer kommer op, for det er rigtig nok, at jeg har kaldt
det noget efterstræbelsesværdigt, og det er
i øvrigt også det, der ligger det græske ord
for dyd. Det man kalder en superlativer,
så det vil sige, at det er det det bedste. Det mest
fremragende, det fortrinlige eller fortræffeligt. Så der
ligger selvfølgelig et eller andet ideal. Men Nietzsche,
som jeg talte lidt om før, han har den pointe, at hver
gang noget bliver til et ideal, så bliver det også
hurtigt en klods om benet på os.
Det kan det kan udarte sig til noget problematisk,
fordi det på en eller anden måde betyder, at vi løber
væk fra det, der er her og nu, fordi vi har en idé om,
hvordan vi skal opføre sig, og hvordan vi skal være.
Så det er sådan lidt mere grumset, det dér landskab
Én af de velfærdshelte, vi kommer til at portrættere
her i løbet af ugen i vores julekalender,
hvor hun skriver sådan noget med, 'at omsorg er noget,
vi er for hinanden som samfund. Jeg
bidrager til, at alle kan få den hjælp, de skal have,
når de har brug for det. Så jeg vil godt føle mig som
om jeg er her på vegne af os alle sammen.' Så er
omsorg, er det også noget, vi skal løfte som
profession, eller kan vi løfte det som individer?
Jeg vil sige, at det som samfundet skal løfte
i den forbindelse, så vidt jeg kan se, det er jo
rammerne, det altid - når jeg hører ordet 'samfund' så mener jeg
særligt det handler om det, man
på moderne dansk, kalder facilitere,
muliggøre at man kan arbejde på en sådan måde,
at man bevarer kontakten til sin omsorgsfuldhed. Både
overfor sig selv som som ansat, men også over
for borgeren eller patientgruppen,
men hvem det måtte være, man arbejder med.
Så det samfundsmæssige ansvar er
egentlig at kultivere institutioner, der giver
plads til, at disse dyder kan vokse frem,
-at de kan få et liv. -Tak fordi du ville dele dine
tanker om omsorg som dyd med os
-Selv tak. -Maja, hvornår har
du egentlig sidst oplevet omsorg på vores arbejde
eller i dit arbejde? Jamen, jeg føler mig faktisk
rigtig heldig. For jeg synes, jeg har mange omsorgsfulde
mennesker omkring mig, både privat og på mit arbejde.
Og jeg tror måske, at noget af det, jeg er ret vildt med,
det er også, når jeg får omsorg, før jeg faktisk selv
ved, jeg har brug for den, og jeg kommer til at tænke
på dig Lotte.
Altså fordi vi samarbejder jo rigtig meget, og der oplever
jeg faktisk tit, at når der er travlhed,
fordi vi jo også har alt muligt andet vi laver
end velfærdsprofeten, så opdager du det nærmest før
jeg selv har opdaget det og begynder virkelig at tage
fra på vores fælles opgaver. Det synes jeg bare super
omsorgsfuldt. Men jeg ved også, fordi vi har arbejdet
meget sammen, at det jo ikke altid jeg ser det. Der er også
når jeg tænker tilbage på andre gange, hvor vi har
samarbejdet i et tilbageblik, ved, at du har
været presset, hvor jeg slet ikke så det. Måske ikke
fordi jeg selv var presset eller bare var selvoptaget.
Har du nogensinde haft erfaring med, at du har
givet udtryk for, at nu har jeg faktisk brug for omsorg,
og det stadig føles omsorgsfuldt og ikke bare
som en pligt de andre har opfyldt? Ja, men helt
sikkert. Og det føles også vildt omsorgsfuldt og rigtig
rart. Men der er også en indre øvelse for mig selv
i det der med at registrere det, og bede om det, som
i virkeligheden begge dele kan være en udfordring,
så bare lige som en anden øvelse forbundet med det.
Men den omsorgsfulde gerning er ikke
mindre omsorgsfuld af den grund. Så der er ligesom
både noget omsorg, man giver til andre. Men man kan
også på en eller anden måde have en indre omsorg
ved overhovedet at spørge andre: vil I ikke
godt dække et behov her? Ja, og det minder jo lidt som
om det, som Ulrik snakkede om med selvomsorg
i virkeligheden. Men vi har jo også vores
julekalender inde på Facebook og Instagram,
hvor I også skal kunne se nogle omsorgsfuld velfærds,
professionelle eller velfærds helte, som
vi kalder dem hver dag i december. Så hop
der ind og følge med. Og husk også, at find og abonner
på velfærdsprofeten på den podcast platform, du plejer
at bruge, så får du automatisk besked,
når det næste afsnit kommer.