Velkommen til Sidlys Sofa.
En podcast om at være menneske.
Jeg hedder Nikoline Sidley, og hvor er jeg glad for, at du har fundet vejen hertil.
Jeg ved jo ikke, hvor du er lige nu.
Måske sidder du hjemme i sofaen med en kop kaffe eller te.
Måske er du på vej hjem fra arbejde.
Måske går du en tur med hunden.
Eller måske havde du brug for et sted, hvor der er lidt mere ro, end
der ellers er i resten af verden.
Uanset hvor du er, så er du hjertelig velkommen.
Hvis du har lyttet til Sidley's Sofa før, så har du sikkert opdaget, at
der har været stille meget længe.
Meget længere end jeg havde forestillet mig.
Og jeg kunne godt starte med at undskylde, men det har jeg faktisk ikke
lyst til, for pausen var nødvendig.
Den blev en gave.
Ikke mens jeg stod midt i det, men bagefter.
Jeg opdagede nemlig, at jeg var begyndt at stille mig selv nogle spørgsmål.
Ikke om podcasten, men om mig selv.
Hvis jeg kunne skabe præcis det sted, som jeg selv havde lyst til at
komme, hvordan skulle det så føles?
Hvad skulle man gå herfra med?
Og hvad skulle være anderledes end alle de andre steder, vi kan
lytte, læse eller lære noget fra?
Og svaret kom faktisk ikke med det samme.
Jeg ville ellers ønske, at jeg kunne fortælle, at jeg vågnede op
en mandag morgen, trak gardinet fra, og så stod det hele bare,
hele planen, skrevet ud på himlen.
Sådan foregik det desværre ikke herhjemme den her gang.
Ikke for mig i hvert fald.
Det kom ganske stille.
Lidt ligesom når man sidder med en god ven.
Nogle af de bedste samtaler starter ikke med store ord.
De starter med en kop te, med stilhed, med et spørgsmål.
Og så sker der noget.
Man ser pludselig noget, man ikke havde set før.
Ikke fordi nogen har givet en svaret, Men fordi nogen stillede det rigtige spørgsmål
Det gik op for mig, at det er de samtaler, jeg elsker allermest.
Samtaler, hvor ingen behøver at have ret, hvor vi godt må være nysgerrige, hvor vi
godt må ændre mening, hvor vi godt må sige det havde jeg faktisk aldrig tænkt over.
Og det var der, Sidley's Sofa blev født på ny.
Ikke som en podcast, men som et sted.
Et sted hvor døren altid står åben, hvor der dufter af te, hvor der er
levende lys og måske står der også en tallerken med småkager på bordet.
Hvor der er plads til grin og stilhed og eftertanke.
Og vigtigst af alt, hvor der er plads til dig
Jeg håber ikke, at du går herfra med alle svarene i dag.
Faktisk så håber jeg næsten det modsatte.
Jeg håber, at du går herfra med et spørgsmål, som vil blive hos
dig og følge med dig lidt endnu.
Et spørgsmål, som måske får dig til at se dig selv eller et
andet menneske på en ny måde.
For jeg tror faktisk, det er der, forandringen begynder.
Ikke når vi finder alle svarene, men når vi tør stille bedre spørgsmål.
Og det leder mig faktisk naturligt hen til det, jeg gerne vil tale med dig om i dag.
For dagens samtale begynder med en sætning, som har fulgt mig i mange år.
Du er mere end din historie
Så lad mig begynde med et spørgsmål.
Har du nogensinde lagt mærke til, hvordan vi mennesker
fortæller historier om os selv?
Måske tænker du ikke engang over det, men prøv lige at lytte
til dig selv de næste par dage.
Hvor mange gange siger du Jeg er bare sådan en der eller Jeg har aldrig været
god til eller Det lykkes altid for mig, eller det lykkes aldrig for mig.
Jeg tror faktisk, at vi gør det hele tiden.
Jeg tror også, at de historier kan være utrolig hjælpsomme.
De hjælper os med at forstå vores liv.
De hjælper os med at skabe mening.
Og nogle gange så bliver det også et fængsel
Jeg spørger, fordi jeg selv har haft en historie, som har
fulgt mig i rigtig mange år.
Hvis du havde mødt mig dengang, så havde du nok aldrig gættet,
hvor meget den styrede mig.
Da jeg var barn, havde jeg svært ved at lære at læse.
Jeg er faktisk stadigvæk ikke særlig god til at stave.
Og ved du hvad?
Det har jeg egentlig sluttet fred med.
Det er også derfor, jeg er så begejstret for de muligheder, vi har i dag.
, Jeg bruger selv teknologien, når den kan hjælpe mig, og
jeg synes, det er fantastisk.
Ellers havde du garanteret heller ikke set opslag fra mig på sociale medier,
hvis jeg ikke havde nogen, der lige kunne lave en lille, stavefejlsanalyse.
Mine forældre de gjorde virkelig alt, hvad de kunne for at støtte mig.
Øh, jeg gik blandt andet til lydterapi.
Så det her det er ikke en historie om et barn, der blev svigtet.
Tværtimod
Men et eller andet sted der skete der noget.
Jeg begyndte at fortælle mig selv en historie, og historien
lød Du er ikke særlig klog.
Jeg ved faktisk ikke, hvornår den begyndte.
Jeg ved bare, at jeg troede på den.
Så meget, at den begyndte at styre de valg, som jeg traf.
For jeg fik egentlig gode karakterer, men jeg troede ikke rigtigt på dem.
Det var nok nogen, som var sød ved mig.
Eller måske fordi at jeg var et godt menneske, for det har jeg altid troet på.
Eller måske fordi de syntes, det var synd for mig.
Så jeg valgte HF, fordi jeg tænkte, at et, en almindelig gymnasial 3
årig uddannelse var for svær for mig.
Og senere blev jeg pædagog, og hvis jeg skal være helt ærlig, så
tror jeg, at den gamle historie den havde en finger med i spillet.
Ikke fordi der er noget galt med at være pædagog.
Det er der bestemt ikke.
Jeg elskede mit arbejde, og jeg ved, hvor vigtigt det er, at vi er uddannede,
og det er jo det mest dyrebare, vi arbejder med, nemlig mennesker.
Men et eller andet sted, så tænkte jeg nok, at det her kan
jeg finde ud af, fordi jeg vidste, at jeg kunne noget med mennesker.
Kan du følge mig?
Det mærkelige er nemlig, at historien ikke bare påvirkede mine tanker.
Det påvirkede også det, som jeg lagde mærke til.
Og det blev meget tydeligt en dag på seminariet, hvor
jeg var i mit afsluttende år.
Vi skulle aflevere vores skriftlige opgaver med et nummer på i stedet
for vores navn, og så fik vi karaktererne på en liste med vores
numre, som vi skulle gå ned og tjekke.
Jeg havde skrevet mit nummer på opgaven, og jeg havde fået en god
karakter, men da jeg stod foran listen,
Fik jeg i hovedet lavet et sekstal om til et nital, og så kiggede jeg på et andet
nummer end det, der egentlig var mit.
Et nummer med en dårlig karakter.
Og ved du hvad?
Min første tanke den var.
Den var ja, selvfølgelig ikke.
Der må være sket en fejl.
Eller det kan da ikke passe.
Nej, bare ja, selvfølgelig.
Og jeg ville ønske, jeg ville kunne fortælle dig, at
opdagede fejlen dagen efter.
Men det gjorde jeg ikke.
Jeg gik rundt i flere uger og var overbevist om, at jeg
havde fået en dårlig karakter.
Og når jeg tænker tilbage på det i dag, så får jeg faktisk lyst til at
give mit yngre selv et kærligt kram.
Og måske et par nye briller.
Jeg opdagede fejlen, da jeg en dag gik ind på kontoret og fik mine karakterer
udleveret, og så opdagede jeg, at jeg havde kigget på det forkerte nummer.
Det er egentlig utroligt, hvad vores hjerner kan finde på.
Min kunne åbenbart bytte om på to tal hurtigere, end den kunne tro på,
at jeg havde fået en god karakter
Jeg har tænkt meget over den her oplevelse siden.
For det interessante er faktisk ikke, at jeg vendte et tal forkert.
Det interessante var, at jeg troede mere på historien end på virkeligheden.
Og så blev jeg nysgerrig.
For hvor mange steder i mit liv gjorde jeg mon det samme?
Og hvor mange steder gør jeg det stadig?
Måske endnu vigtigere, hvor mange steder gør du det? For måske
er det ikke kun min historie.
Måske er det noget af det mest menneskelige, der findes.
Noget af det jeg elsker allermest ved mennesker, det er, at vi kan ændre os.
Ikke for at vi skal blive nogen andre, men fordi vi kan begynde
at se os selv på en ny måde.
Og det starter næsten altid med et spørgsmål, ikke et svar.
Et spørgsmål.
Efter oplevelsen på seminariet begyndte jeg stille og roligt at blive nysgerrig.
Ikke på karakteren.
Den var i hvert fald den var, men på historien.
For hvis jeg kunne tage så meget fejl af en karakter, kunne jeg også
tage fejl af historien om mig selv.
Og prøv lige at mærke det spørgsmål.
Ikke som noget du skal svare på med det samme.
Bare mærk det. Kunne historien tage fejl?
For det er faktisk et helt andet spørgsmål end hvordan kan jeg få det bedre?
Eller hvordan bliver jeg mere selvsikker?
For hvis historien ikke er sand, så behøver vi måske slet ikke at
reparere den person, vi tror vi er
Jeg møder mange mennesker i min klinik, og noget af det første jeg lægger
mærke til er ikke deres problem.
Det er den historie, de fortæller om problemet.
Nogle siger: "Jeg har altid været den usikre." Andre siger: "Jeg er bare sådan
en, der bliver stresset." Eller: "Jeg er dårlig til relationer." Og hver eneste
gang, så bliver jeg lidt nysgerrig.
Ikke fordi jeg tror, de tager fejl, men fordi jeg får lyst til at spørge: "Altid?
Virkelig?
Altid?" For hvis vi leder længe nok, så findes der næsten altid et
øjeblik, hvor historien ikke passer.
Et øjeblik, hvor du faktisk var modig.
Et øjeblik, hvor du faktisk sagde fra.
Et øjeblik, hvor du lykkedes.
Et øjeblik, hvor du var mere rolig, end du plejede.
Og det ene øjeblik er interessant, for det fortæller, at historien
ikke er hele sandheden
Jeg tror faktisk, det er noget af det vigtigste, vi kan gøre for os selv.
Ikke at finde en ny historie, men at blive nysgerrig nok til at opdage, at den gamle
måske aldrig fortæller hele sandheden.
For vi mennesker er meget større end én fortælling.
Og måske er det derfor, at dagens sætning betyder så meget for mig.
Du er mere end din historie.
Ikke fordi din historie er ligegyldig.
Den betyder noget.
Den har formet dig, og den fortjener at blive lyttet til.
Men det er ikke hele dig.
Det er et kapitel, ikke hele bogen.
Ved du, hvad der egentlig undrer mig?
Det er, at de historier, der påvirker os allermest, sjældent føles som historier.
De føles som sandheden.
Da jeg gik rundt på seminariet og troede, at jeg havde fået en dårlig karakter,
gik jeg jo ikke rundt og tænkte: Sikke en spændende historie jeg fortæller mig selv.
Nej, jeg tænkte: Sådan er det.
Og jeg tror faktisk, at det er derfor, at de kan være svære at få øje på.
Fordi de ikke føles som noget, vi har fundet på.
De føles som virkeligheden
Jeg ville ønske, jeg kunne fortælle dig, at den slags ikke sker for mig længere.
Men det gør det bare på andre områder.
Jeg opdager stadig historier om mig selv, som jeg har taget for givet.
Historier, jeg slet ikke vidste, at jeg fortalte.
Og hver gang så bliver jeg lige overrasket.
For jeg når altid at tænke Nå, jeg troede faktisk, at det var sandheden
Måske så genkender du det.
Måske er der også noget, du bare har taget for givet.
Ikke fordi nogen nødvendigvis har sagt det til dig, men fordi det
gennem årene er blevet til en del af den måde, du ser dig selv på
Jeg plejer at tænke på det som et par briller.
Hvis du tager et par blå briller på, så kommer verden til at se blå ud.
Det betyder jo ikke, at hele verden er blå.
Det betyder bare, at det er gennem de briller, du ser dem
Jeg tror faktisk, at vores historier fungerer lidt på samme måde.
De farver det, vi lægger mærke til.
Og måske endnu mere.
De farver det, vi ikke lægger mærke til.
For hvis jeg er overbevist om, at jeg ikke er god nok, så lægger jeg hurtigt mærke
til de situationer, hvor jeg tager fejl.
Men alle de gange, hvor det faktisk går godt, det glemmer jeg måske igen.
Ikke fordi jeg lyver for mig selv, men fordi de ikke passer ind i den
historie, jeg allerede tror på.
Og så kommer det spørgsmål, jeg synes, der er så spændende.
Ikke hvordan slipper jeg af med historien?
Men hvordan opdager jeg overhovedet, at jeg har den?
For det tror jeg faktisk er begyndelsen.
Ikke at skifte historien ud
Ikke at overbevise sig selv om det modsatte, men at
opdage, at det er en historie.
At opdage, at der findes en fortæller,
Og at fortælleren ikke er det samme som dig
Det modsatte af en begrænsende historie er nemlig ikke en positiv historie.
Det er nysgerrighed.
For i det øjeblik jeg bliver nysgerrig, så sker der noget.
Så behøver jeg ikke længere at vælge imellem jeg er dum eller jeg er klog.
Så kan jeg i stedet spørge Hvad nu hvis ingen af delene fortæller hele sandheden?
Og lige der, der åbner der sig en dør.
For så bliver jeg fri til at undersøge.
Jeg bliver fri til at opdage, og jeg bliver fri til at ændre mig.
Ikke fordi jeg bliver et andet menneske, men fordi jeg måske begynder at se det
menneske, der hele tiden har været der.
Og det er måske det, jeg håber allermest på, at du vil tage
med dig her fra dagens samtale.
Ikke at du går hjem og beslutter dig for en ny historie, men at du går hjem
med en lille smule mere nysgerrighed.
For nogle gange er det første spørgsmål langt vigtigere end det første svar.
Ved du hvad?
Jeg tror faktisk ikke, den vigtigste erkendelse i mit liv var, at
historien om mig selv ikke passede.
Den vigtigste erkendelse var noget andet.
Det var, at jeg ikke var historien.
Det er en kæmpe forskel, for hvis jeg tror, jeg er historien, så
bliver enhver forandring en kamp.
Men hvis historien er noget, jeg har lært, så kan jeg også begynde at undersøge den.
Ikke for at dømme den, ikke for at skynde mig at skrive en ny, men for
stille og roligt at finde ud af, om den fortælling er hele sandheden.
Jeg tror faktisk, det er derfor, jeg holder så meget af spørgsmål.
Spørgsmål åbner, svar lukker.
Et svar kan få os til at tænke: "Sådan er det." Et spørgsmål kan få os til at
tænke: "Hvad nu hvis?" Og nogle gange er det det ene spørgsmål, der er nok
til at ændre retningen i et helt liv.
Så hvis du kun tager én ting med dig her fra den her samtale i dag,
så håber jeg ikke det er et svar
Jeg håber, det er en lille smule mere nysgerrighed.
For måske er det der, alting begynder
så inden vi slutter i dag, vil jeg gerne sende dig videre med et spørgsmål
Ikke et spørgsmål du behøver at svare på lige nu.
Bare et spørgsmål du kan lade følge dig ind i den kommende uge.
Hvilken historie om dig selv har du taget for givet for længe?
Så længe, at du er holdt op med at stille spørgsmålstegn ved den.
Og hvis du får lyst, så læg også mærke til noget andet.
Er der et øjeblik, hvor historien ikke helt passer?
Måske er det ganske kort.
Måske varer det kun få sekunder, men måske er det lige præcis der, du opdager,
at historien ikke er hele sandheden.
Samtalen den slutter ikke her, og det er faktisk noget af det, jeg har glædet
mig allermest til at fortælle dig.
- Da jeg begyndte at gennemtænke Sidley's Sofa, gik det op for mig, at en podcast
hver fjortende dag simpelthen ikke er nok.
For nogle spørgsmål de fortjener mere plads, og nogle samtaler bliver
først rigtig interessante, når flere mennesker deler deres perspektiver.
Så derfor har jeg skabt Sidleys Sofas Community.
Et sted hvor samtalen fortsætter imellem podcastepisoderne, hvor ugens
spørgsmål lever videre, og hvor du kan dele dine egne refleksioner.
Du kan læse andres eller bare sidde lidt i sofaen og lytte.
Og hvis du lige nu sidder og tænker det lyder spændende, men hvad koster
det? Så er svaret faktisk ingenting.
Sidleys Sofa Community er gratis, og det har jeg valgt bevidst, For jeg
ønsker, at nysgerrighed skal være noget, vi alle kan være en del af.
Ikke noget som afhænger af, om man har råd.
Men jeg har også lyst til at sige noget andet.
Et community bliver ikke levende, fordi jeg lægger en masse opslag op.
Et community bliver levende, fordi mennesker har lyst til at være en del af
det, fordi de tør at dele en tanke, stille et spørgsmål, fortælle om en oplevelse.
Eller måske bare skrive: Det kan jeg virkelig genkende.
Jeg kommer selvfølgelig til at være der.
Jeg deler refleksioner, små øvelser, nye spørgsmål.
Men min drøm er faktisk, at det bliver et sted, hvor vi også
kan blive klogere på hinanden.
For noget af det smukkeste jeg ved er, når et menneskes perspektiv
pludselig får et andet menneske ser til at se på sit liv på en anden måde
Jeg håber heller ikke, at vi bliver enige om alting.
Faktisk så håber jeg det modsatte.
For vi behøver ikke at være enige for at blive klogere.
Nogle gange er de mest betydningsfulde samtaler netop opstået, når vi møder et
perspektiv, vi ikke selv har fået øje på.
Og der er ingen forventning om, at du skal skrive noget.
Du er lige så velkommen, hvis du bare har lyst til at læse med.
Men min erfaring er også, at jo mere vi tør at dele vores tanker og
være nysgerrig på andres, jo mere får vi selv ud af fællesskabet.
Så uanset om du har lyst til at skrive noget lidt eller bare kigge forbi en gang
imellem, så står døren åben, og jeg håber, du har lyst til at tage plads i sofaen.
Tak fordi du lyttede med i dag.
Hvis dagens samtale satte noget i gang hos dig, så håber jeg, at den får
lov til at leve lidt længere endnu.
Vi høres ved om fjorten dage.
Indtil da, pas godt på dig selv og husk, du er mere end din historie