Velkommen til Sidelinje, podcasten for politisk hjemløse.
Folk som ikke har kjent behov for å
filme alt som skjer i livet.
Og folk som er veldig glad for at
de ikke har blitt filmet når de har
gjort alt nydelig i livet.
Rundt bor i dag moralfilosofene Sørensen og Eidshagen
og meg selv Vegard Nøttnes.
En innsatsleder i politiet uttrykker sjokk over at
folk prioriterer å filme ulykker med mobilen for
å dele på sosiale medier.
Fremfor å gi førstehjelp eller rydde vei for
utrykningskjøretøy.
Det er da en tilskur effekt i dette.
Og kanskje kan det kobles til en eller
annen ansvarsfraskrivelse som følger av en velferdsstat som
passer på deg fra vugge til grav og
du har ikke noe ansvar selv.
Og så merket jeg meg jo at denne
var det kanskje brandlederen fordi det var en
ulykke på Oslo S hvor et menneske ble
påkjørt av T-banen.
Og det var alvorlig.
Og vedkommende blir bært ut.
Så står det en folkemengde som tar opp
mobilene sine og filmer.
Og denne brandlederen som øynevittne fra operativ side
av dette observerer da at folk står og
ler.
Og det er jo for middelalderene menn som
oss, og jeg kan hvertfall snakke for denne
middelalderene mannen, så er det jo helt sjokkerende.
Jeg har lyst til å stille et spørsmål.
Hva skal du med den videoen?
Jeg kan faktisk ikke skjønne motivasjonen heller.
Husker du det den var ute i vår
hagesketts med Disko-lystene?
Nei, dessverre.
Hvor de tre gutta er ute og de
har en egen forening for skolelystene.
Så de følger med på politiradio og så
oppsøker de ulykkessteder for å se på.
Og så blir vi veldig viktige på det.
Så de liksom sier i sånn intervju og
sånn at det er veldig viktig at folk
trekker unna og sånn.
Sånn at de som jobber med saken og
de skolelystene kan komme frem og få med
seg det som er viktig.
Og jeg får ikke sove hvis jeg ikke
får sett på ulykken liksom.
Og det var faktisk ganske morsomt.
Ja, det var det.
Forut for sin tid kanskje.
Det er et land med det.
Dette er jo 20-25 år siden de
laget dette.
Og så kommer du til i dag og
så får du dette.
Det er et eller annet moralsk forfall eller
manglende sosiale antenner.
Jeg så jo et sted som koblet dette
til at det er så mye skjermtid at
folk glemmer hvordan de skal oppføre seg med
vanlige folk.
Jeg er litt langt med det.
Jeg har jo litt andre teorier på dette
her.
Fordi jeg har jo hatt masse førstehjelp-
og skadestedsledelseskurs.
Jeg hadde på et tidspunkt så endte jeg
opp med, jeg tror det var 70 timer
med sånt nå i løpet av bare noen
måneder.
Og det var samme kursholdere.
Og det betyr jo at de også skjønner
at nå har dere gjerne lært HLR godt
nok, så nå kan vi kanskje gå litt
videre.
Og en av de tingene som er veldig
typisk når man kommer til et ulike sted,
det er at du har veldig mange passive
mennesker.
Folk står og ser på.
Og skal du ha de til å gjøre
noe, så nytter det ikke å rope på
dem og si, kan dere gjøre?
Fordi hvis det står tre stykker å se
på, og du er den fjerde som gjør
noe, og du roper opp og sier, kan
noen ringe ambulansen, eller kan noen sette ut
en varseltrekant, eller hva som helst, så vil
alle tre stå rolig.
De vil ikke gjøre noen ting.
Så du må si, du med den grønne
kapsen og felleskjøpedressen, du må identifisere de, og
så må du beordre enkeltvis.
Fordi når folk i sånne situasjoner tiltales som
grupper, så står de og ser på og
venter på at andre skal gjøre noe, fordi
de føler ikke selv at de er tilstrekkelige.
Selv om den oppgaven de skal gjøre er
kjempeenkel, og noe du kan få en toåring
til å gjøre, så blir folk passive.
Alle disse passive menneskene vet ikke hvordan de
skal følge seg, men nå har de fått
et kamera, og da har de noe å
ta opp, og ha i hånda, og fikle
med, og gjøre.
Da gjør de noe som de er trygge
på, og det er å filme.
Fordi det gjør de hele tiden.
To ting slår meg.
Ikke bare denne typen situasjon, men jeg tror
det er mange situasjoner som er slik at
hvis en tar opp en kamera og begynner
å filme, så følger gjerne folk rundt med
å gjøre akkurat det samme.
Det blir en form for tilatelse til å
ta frem kamera.
Ja, det er sånn «fear of missing out».
Jeg tror mange føler at hvis du ikke
har filmet det, da har det aldri skjedd.
Ja, det er den ene siden av det.
Det er noe dramatisk, og spennende, og voldsomt,
og det rammer ikke meg, men Gud hjelpe
så.
Kanskje det er morsomt å dele på sosiale
medier, eller kanskje jeg kan gjøre meg interessant
på å ha en interessant video som jeg
kan vise til andre.
Det var der du skjønte det?
Ja, jeg var der.
Da så du den ulykka, eller jeg var
der.
Statsveivesenet hadde faktisk en reklame ut om dette,
en sånn infotainment-sakk, som de la ut
i sosiale medier.
Den gikk en stund.
Den satte fokuset ganske bra på, fordi historien
var at det kommer tre gutter, og så
er det en ulykke.
Der er det politiet, brannvesenet, og helt alt.
De skjønner at han som er uforureket er
død, så de dekker han til.
Så disse tre kompisene står og flirer, og
ler, og filmer seg selv i selfie-modus
med han bak.
Så sender de det til kompisen, for å
fortelle «Kult, vi har møtt på en ulykke».
Når de sender, hører du det begynner å
dure i telefonen til han som ligger under
rakene, for da er det kompisen.
Jeg synes strengt tatt at den reklamen de
lagde var ganske bra.
Det var virkningsfølt, og veldig passende for den
situasjonen med Pols Loes.
Jeg mistenker at disse menneskene hadde hatt en
litt annen tilnærming til det hvis de sendte
det av gårde og fant ut at «jeg
sendte det til han som lå der».
Men denne passiviteten, den føler jeg blir ...
Altså, jeg tenker at hvis for 50 år
siden så var folk mindre passive enn det
der i dag, når det dukker opp nå.
– Mindre passive og mer passende.
– Ja.
– Fordi det var noen regler for folkesikk,
og noen sånne sosiale regler som gjaldt, som
brannlederen på stedet der som sa.
Det er litt rart å si, for det
er så banalt og så rett frem, og
så burde det være selvsagt.
Men det er liksom han fyn vi bærer
ut her, som befinner seg i sitt livskrise,
og så står folk rundt og ler.
Hva er det for noe?
Er dere gerne, liksom?
– Ja.
– Ja, men hva faen er det som
får deg til å gå dit?
Og så kan man si at det er
liksom det der skjermaspektet.
Det er et symptom på at vi forsvinner
ut av vår egen liv, og blir litt
sånn tilskuret, blir litt abstrahert ut og fjernet
fra det virkelige liv, og alt er ikke
på skjerm, så har det ikke skjedd, liksom.
– Det er en ting, en annen ting
er at det er veldig mange som sier
at journalister har beskyttet seg med kamera, og
måtte se det de ellers måtte se direkte.
Jeg tror den skjermen blir en slags filter,
en beskyttelse de har for seg selv, for
de måtte ta del i, eller ta innover
seg.
I stedet for å være opptatt av det
som skjer, så er man opptatt av telefonen
sin, selv om den filmer det som skjer.
Så jeg tror det ligger en del der,
at folk bruker telefonen, og den skjermen, og
det kamera, fordi det er en slags trygghetsgreie,
mer eller mindre.
Jeg tror det er et eller annet der.
Folk er ikke komfortabele med å være til
stede i det som skjer.
– Du får jo et filter mellom det
som skjer og deg selv, for du har
viftet med den telefonen mellom.
– Ja, jeg må innrømme at jeg er
mer på at det er noen grenser som
er viska ut, stendighetsgrenser, at alt som skjer
på skjerm er ikke virkelig, og så har
du en sånn, det er ikke noe virkelig
der ute, og disse grensene som man snakker
om, de er ikke der, og de er
i hvert fall ikke der for meg, og
så kan man bare ta seg til rette
inni denne krisen til dette mennesket som er
påkjørt av T-banen, eller inni en offentlig
situasjon der du kunne hatt et ansvar for
å gå foran med et godt eksempel.
– Begge deler er sånn, for jeg tenker
at det ene er konsekvensen av det andre
på en måte.
Hvor mye rart har ikke vi sett på
video på en eller annen skjerm fra forskjellige
deler av verden?
Det er ikke så lenge siden vi nærmest
live fikk se en fyr bli skutt i
USA.
Du ser det live før nyhetene har rekket
å trykke første bokstaven i artikkelen, så har
du allerede sett videoene i sosiale medier.
– Nå tenker du på Kierkegge.
– Ja, og beskyttelsen vi har imot å
se dette her, det er at vi ser
det på en skjerm, så det kommer nærmere
oss, fordi vi er langt unna, men jeg
tror effekten er stikk motsatt for disse menneskene,
sånn at når de er til stede, så
tar de opp skjermen, for det er en
beskyttelse, og når du i tillegg mangler anstendighet,
så gjør du det, eller disse menneskene gjør
det, og så tenker jeg at vi ville
kanskje gjort litt andre ting.
– Det er jo klart, det kan jo
være verdt å bare repetere det som alle
selvfølgelig egentlig vet, at hvis du kommer til
et ulike sted, så gjør du det du
kan, og hvis det er nok folk som
gjør det de kan, så er det bedre
å pelle seg vekk for å la den
som gjør jobben gjøre akkurat den jobben de
skal gjøre.
– Svaret er kjempeenkelt.
Det er bedre å gjøre noe og feile,
enn å ikke gjøre noen ting, for det
går alltid galt.
– Og så er det dette, jeg velger
å stå på min teori om moralsk forfall,
for i den Kirk-saken, så kjenner vi
alle, og vi har snakket om den Kaur
-videoen, som da ler av et bestialsk drap
på direkten, at det der sosiale antenner og
grenser og anstendighet er helt forsvunnet, og at
det bare er et element av det som,
ikke sant, det føles litt parallelt til den
der Oslo-S-saken, at dette enkelmennesket betyr
ingenting, det er mine følelser rundt det, og
min my excitement, og hvorvidt jeg synes det
er underholdende eller ikke, og det blir en
sånn forflatning av samfunnet, av hvordan vi interagerer
med hverandre, og en sånn, ja, hadde jeg
vært KRF'er, så hadde jeg vel begynt
å snakke om noen menneskeverd her, men det
er nesten så det føles passende.
–Altså, verden begynner å gå galt av sted,
når vi begynner å vurdere KRF.
–Ja, det er klart.
–Nei, skjerpings, jeg har ikke troen på at
det er våre lyttere som står med kamera
og filmer, men si gjerne skjerpings til de
dere ser i Hjørnet, kansene for at en
av dere får den anvendingen er stor.
–Ja, den er det.
–Ja, og så er det dette med samfunnet
som, hva skal vi si, abstraherer bort ansvaret
for eget liv.
Så det var, alle har jo sikkert hørt
om det, på 50-tallet så var det
sånne radioaktive leker.
–Ja, ja, det husker jeg jo, det var
en skummel greie.
Altså, jeg har bare hørt om det, jeg
er ikke så gammel at jeg har vært
i stedet.
–Nei, du var selvlysende, og du kan være
den lille atomkjemikeren, og du kunne gjøre mye
artig med det.
Og det var jo objektivt farlig, men samtidig
så kan man jo si at det var
noe sjarmerende med at man ikke var så
fordømt opptatt av at det skulle være støteputer
på absolutt alt en unge fikk tak på.
–Ja, det er klart, også akkurat i tilfellet
med å gi barn uran, så er det
klart at det er litt sånn at i
rett prospekt så var det kanskje ikke en
så kjempegod idé, selv om –Der kan vi
ha en diskusjon.
–Selv om det var noen gode pedagogiske hensikter
som lå til grunn.
–Ja da, og man visste ikke bedre, og
det bare er bra.
–Men jeg tror jo vi opplever at det
å se en lekeplass eller en barnehage i
dag er litt annerledes enn da vi vokste
opp, og det er jo ikke så jævlig
lenge siden.
–Nei, ikke veldig.
–Men det var ikke noen gummimatter under husk
av mi da jeg –Nei, altså vi er
med i generasjonen som kom dere ut, og
så fikk vi finne vann i en hageslange
hvis vi var tørste i løpet av dagen,
og så fikk vi lov til å komme
inn igjen der det ble mørkt.
Jeg har sett mye videre om akkurat det
faktisk, hvordan var egentlig barnetiden som barn på
80-tallet, ikke sant?
Gen X.
Det er jo litt det, vi måtte ut,
vi hadde ikke noe nettbrett.
Vi var ute, altså det hjelper ikke å
beskytte oss i barnehagen.
–Hva er det dere i 70-tallet har
for å få barn?
–Det kan godt hende at han er vel,
jeg husker ikke helt når den generasjonen går
ut.
–Typisk født før 1980 så er det vel
gjerne Gen X, som er litt midt halvenden
da.
Han er litt mer sånn midtig kan det
stemme.
–Han er egentlig en av de som bare
jaget oss ut døra så at dere fikk
lov til å komme inn og spise og
drikke.
–Han var storebroren som hadde de spennende lekene
som vi fikk vann på.
–Dessverre fortsatt ikke uran.
–Nei, uran var nok til det liksom.
–Ok.
–Nei, men ja, bomull og risikofjerning i alle
ledd i livet, fra bygget til grav, er
det noe av det som bidrar til denne
fremmedgjøringen til det virkelige livet.
Jeg har ikke noe ansvar for dette livet
jeg går rundt og ser ut fra.
–Vil du ha det faglige svaret?
–Ja, en psykolog jeg hørte på for noen
år siden forklarte at barn utvikler empati ved
å på en måte oppleve skade seg, slå
seg, få vondt og så videre.
Så når man beskytter de fra alle mulige
sånne ting når de er veldig små, så
at de aldri skader seg, aldri slår seg,
så utvikler de heller ikke de empatiske evne.
Det kan vel, det kan jo stemme godt
overens at ved å pakke de inn i
bomull så har de ikke empati nok til
å legge vekk det kameraet når de ser
en ulykke i etterkant.
–Make sense.
Ja, altså hvis du aldri har opplevd å
få deg vondt så er det vanskelig å
sette seg inn i at noen andre har
vondt.
–Det er nettopp det.
Dette er vist noe som starter veldig tidlig,
så det å la barna og dette ned
og slå seg litt og kanskje brekke en
arm er altså, det er ikke bra å
brekke en arm, men det har noe å
si for hvordan du blir som menneske senere.
–Ja, jeg synes at det var en psykologisk,
akademisk psykolog som heter Skinner, som var en
mer sånn radikal behagelig jurist og han hadde
en sånn teori om at han gav ut
bøker på siden av sånn som hadde vært
litt mer politiske.
Han ville gjerne lage et sånn samfunn der
som var veldig sånn polstret av at folk
ikke skulle få noen traumer og at alle
skulle være ivaretatt.
Jeg har liksom mistenkt om at det der
–Gå og spiser med bjelleringer.
–Det er godt å vite av motene altså.
Heldigvis.
Nei, så tilbake.
Oppsummeringen må jo bli at om vi slutter
å være sånn snill med å beskytte barna,
begynn å slå dem i stedet.
–Mer juling enn mat.
–Ja.
Men det finnes jo flere typer moralsk forfall.
Amrit Kaur.
–Ja, vi var inne på henne.
Hun faller stadig nedover enda dypere.
Jeg vet ikke om hun har falt dypere
eller om hun bare har klargjort hvor dypt
hun har falt.
–Hvor hun har vært hele tiden.
–For nå er hun jo ferdig med å
være medlem av Røde Ungdom fordi hun er
hun vil ikke vinne frem via parlamentarisme altså
via demokratiet.
Hun er revolusjonær.
–Kommunist på ordentlig, liksom.
–Ja, ekte kommunist.
Jeg synes det er veldig rart å være
et sånn type 1,60 høy som veier
42 kilo inklusive iPhone og tenke at jeg
ønsker et voldelig opprør.
Fordi det er en match du taper, liksom.
–Ja.
Og det å ønske seg et voldelig opprør,
det er jo litt sånn, hvis vi var
inne på det her med hvordan folk reagerer
på ulykker og sånn.
Det er jo litt en rar ting å
ønske seg.
–Ja.
Snakke om å ikke være til stede i
eget liv eller i den verden man lever
i.
–Sånn.
Og så historien viser jo at sånn skal
du ta på alvor, ikke sant?
Når folk snakker om noen der som driver
sånn voldsromantikk og sånt, ikke sant?
–Det er en grunn til at hennes forgjengele
ble overvåka ulovlig kontinuerlig.
–Jeg tenker jo at Dan Butchoy og Subjekt,
når de på en måte forsøkte å latterliggjøre
meg for at jeg ikke ville bidra til
å betale lønn til...
–Amrit.
–Så føler jeg at de skiller av å
svare ut dette, faktisk.
–Og så kjenner jeg jo at jeg har
en viss sympati for 22 år og kjukke
hue, liksom.
–Ja, men faen, det er grense for kjukke
hue, da.
–Og så slår det meg.
Jeg nevnte vel at det var en sånn
Dagsnytt 18-sending, eller debatten, eller hva, ikke
sant?
Og så hadde de dratt inn ordføreren i
en eller annen surenheddal eller en eller annen
industribygd som skulle uttale seg om, jeg vet
ikke om det var kjernekraft eller hva for
noe, det er et eller annet.
–Ordføreren er 22 år.
–Ja, stemmer det.
–Men vi som er veldig liberalistisk handlagt, vi
skjønner jo at det er individuelle forskjeller utover.
–Ja, og til de grader.
Fordi jeg tenker, ordfører på 22 år, du
må se et røyne på han, det er
liksom et barn som sitter der, og han
er ordfører i bygda.
Det er helt useriøst, hva er dette de
holder på med?
Og så er det jo arbeiderpartiordfører i bygda,
ikke sant?
Og det er jo liksom, hadde det enda
vært et sånn ikke-statsbærende parti.
Men det er liksom, han har gått gradene
i arbeiderpartiet og endte opp med å bli
ordfører i bygda hans, og så begynner han
å snakke og så er det, ja ja,
det er litt talking points og proff og
alt det der, og så får han noen
spørsmål, og så svarer han jo på beina,
han svarer modent og fornuftig og reflektert og
liksom alt er i orden.
Hadde du ikke sett røynene hans og ikke
hørt hvor gammel han var, så hadde du
tenkt at dette var en sånn arbeiderpartiordfører på
52 som alle de andre?
Det var mine fordommer som møtte seg selv
litt i døra.
Samtidig så har jeg en eller annen mil
vilje til å være sympatisk innstilt overfor Kaur,
fordi hun jo bare er 22 år.
Hun er jo et barn.
Jeg tror hun forblir et barn og det
spiller ingen rolle om hun er 22 eller
32 eller 52.
Jeg tror ikke hun kommer lenger.
Beklager.
Der tror jeg det er stygt å si
det, men andre issues som gjør større utslag
er at hun burde aldri fått noen rolle
i det offentlige.
Eller i subjekt, men ok.
Roderingsedden til Danby, for den er ikke helt
100 hele tiden.
Nei, vi synes det ville vært litt artig
det.
Ja, men da er jo spørsmålet om hun
andret er et resultat av denne ansvarspulveriseringen som
ligger i det vuggete gravstaten og det er
liksom, jeg har aldri hatt ansvar for noe.
Ingenting har gjort vondt noen gang.
Jeg har aldri måttet ta ansvar for noe.
Alt er en lek på skjerm, og det
finnes ikke i virkeligheten, og jeg kan mene
hva jeg vil, og jo drøyere det jeg
sier det her jo flere klikk får jeg,
så jeg har blitt reinforced til å le
av Kirk Drape eller å filme fyren som
har påkjørt av D-banen, og at det
bare er et resultat av et sånt konglomerat
av uheldige omstendigheter, jeg vet ikke.
Det har åpenbart ikke påvirket denne ordføreren oppe
i bygda like mye som han retta.
Det kan hende at det er et utslag
av sunt bonde, vet du.
At er du vokst opp på bygda, så
har du på en måte vært med fra
barnsbena, og da har du ikke levd i
en sånn tøyseverden som man kan mistenke av.
Kaffe, latte, drikkende, liberale lite i urbane byrom.
Litt sånn senterpartist.
Senterpartiet har en rolle, sier du.
Ja, helt klart.
Ja, ja.
Skal vi si at det var det?
Kanskje det var det.
God dag, folkens.
Ha det.
Takk for at du hører på Sidelinja podcast.
Vi vil gjerne noe bredere ut, så hvis
du snakker om oss, deler oss, eller anbefaler
oss i podcastappen din, så er det høyt
verdsatt.
Hvis du heller vil snakke med oss i
form av ris eller ros, kritikkforslag, spørsmål eller
noe annet, så finner du all kontaktinfo på
sidlinja.transistor.fm