Velkommen til Sidelinje, podcasten for politisk gjemløse.
Og for rasistiske antirasister.
Rundt bordet en Trond Sørensen med litt sånn
hvitpulver rundt nesa, og meg selv, Vegard Agnes.
Bare sånn at ingen skulle tro noe feil
nå.
Jeg drev ikke, og jeg imiterte Abidra Hadja,
altså.
Det skulle tatt seg ut.
Ja.
Han er nesten en abonnerer, er han ikke
det?
Jo da.
Jeg har sett hans podskassa og søppelkassa noen
ganger, jeg har til og med snakket med
ham.
Han står og kaster et valkfleske til venstre
i søpplet etter valget.
Og du komplementert den med...
Jeg pointerte det.
Jeg pointerte med at det er dette valkflesket
som ryker.
Han spilte, han tok bøkene, det skal han
ha for.
Sånn er det.
Du, det er jo folk her i verden
som blir ekskludert og jaget ut av offentligheten.
Ja.
Fordi debattklima er så vanskelig.
Debattklima, kodord for mye mot sånn her kipt.
Så vår ambisjon er å komme oss litt
bak de mest emosjonelle overskriftene.
Og så er spørsmålet, hva er dette dyret
egentlig?
Det vi snakker om er en dame som
heter Nancy Hertz, som varsler om at kvinnestemmer
forsvinner fra debatten i Norge på grunn av
hets.
Ja.
Og så ble det en liten kjedereaksjon ut
av det.
Ondskapens første, Kjetil Rolnes, kritiserte det for manglende
empirisk grunnlag.
Kjell Erik Eilertsen var litt plompere enn som
så.
Det har jo skjedd før også, at Eilertsen
den sene kvelden har formulert seg lite sympatisk.
Det ble mer personangrep enn debatt.
Men jeg tror for så vidt også at
han på en måte mener det han sier,
men at han selvfølgelig sier det veldig hardt
og brutalt.
Ja, og så er det vår omtalte venn
Abid og din nabo, Abid Raja, som kunne
konkludere og fortelle hele verden at alt dette
var dønn helt rent rasistisk.
Ja.
Skal sies at svaret har fått på det,
skal vi ta det med en gang.
Fordi det er Kjell Erik Eilertsen som, da
finner han virkelig frem klikstypene på tastaturet sitt
og firer av et innlegg hvor han tagger
Abid Raja og forklarer at nå skal du
lukke igjen.
For det første så var ikke dette rasistisk.
Og så argumenterer han for så vidt for
det.
Og det er fair enough, men så sier
han, men jeg synes heller du skal fokusere
på følgende.
Og så lister han opp.
For det første så er det, altså, på
en del steder som du og dine venner
har hatt fest, så kalles det bare for,
åpenbart det har vært snowparty, altså kokainfest.
Så du må slutte å bruke kokain.
Så det er liksom bestilling nummer en, det
er at du er ordentlig hardt på å
cola kjøre.
Jeg tenker at du bør ha relativt gode
kilder på det, for å si sånt.
Det merker jo at det er ingen som
sier det om Etemarit.
Nei.
Der tror jeg kanskje jeg har mer, jeg
har ikke tenkt på Abid Raja som det.
Men han gir seg ikke der da.
Han gjorde ikke det, gitt.
Nei, han hadde noen flere greier.
Det skal sies at kokainbeskyllingen kommer i første
linje her.
Men så gjentar han det hvor han punkter
det opp.
Og da er punkt nummer en.
Betal hotellregningene dine.
Det er patetisk at en stortingsrepresentant snikker av
for en regning i et slik omfang, at
du har svartet listet hos minst en hotellkjede,
og må forholdsbetale for å i det hele
tatt slippe inn.
Pinig for venstre, pinig for stortingene.
Påstand nummer to er at Abid Raja er
en kjurad, litt som Bjørnar Moxnes utgaven.
Og nummer tre er å holde seg unna
tunge kriminelle.
For han mener da at Abid Raja omgås
tunge kriminelle.
Og deretter så pointerer han dette forsoningsmøtet han
hadde med sin voldelige far i Pakistan, og
i et bryllupmelje med en utviklingshemmet norsk jente
og hennes fetter.
Og at han var med å legitimere dette.
Han og VG.
Ja, han og VG.
Det er mulig at det går mye kokain
i VG også, for Eilertsen er igjen på
at det er, altså det er veldig mye
kokain i det tillegget, sier Erik Eilertsen.
Jeg tenker at det der er mye drøye
påstander.
Det er det i og for seg.
Jeg vet ikke hvor gode kjeller Eilertsen har,
men...
Jeg tenker at hvis du skal legge frem
de kjellene, eller legge frem en sånn påstander,
da bør kanskje du følge med noen bevis,
eller i hvert fall veldig mange indiser i
hver slengd.
Du kan ikke fyre av det der uten
å levere kvittering på innholdet.
Nei, det er en side av det.
En annen er at jeg ikke er sikker
på om det er vår business om folk
bruker kokain eller ikke.
Men for noen som er lovgiver, så skjønner
jeg jo at det er et diskusjonstema.
Ja, altså det skal jo sies.
Det er veldig naist å tenke at ingen
politikere bruker kokain, for det var jo noen...
Det er vel ingen som tenker.
Nei, men hvis vi peker på noen og
sier at jeg tror det er nei, da
blir det gærent.
Det er ikke lov.
Nei, nei.
Jeg lukter jo at dette kan bli mer
oppvask senere.
Men det er egentlig det som ble det
som baklegs inni denne saken her.
Og det starter jo da med dette som
du fortalte om, dette innlegget hvor det er
så vanskelig å være kvinne og beningsbærer.
Ja, det er gitt.
Og dette kommer fra en jente som i
nallera 25 rykket inn som rådgiver på Stortinget.
Eller om det var sekretær?
Ja, hun herts.
Nancy Hertz.
Og så er spørsmålet her, dette er jo
veldig mye som tyder på at dette er
hennes pathos oppfattelse.
Ja, og det var vel beskyldningen fra Rolnes
også.
Det er en følelsesbasert analyse.
Men hvordan ser det ut i virkeligheten?
Det finnes jo gjerne noen tall for sånt
nå.
Det skulle man jo tro.
Ja, vi har jo litt tall her.
Jeg vet ikke helt hvem som har forsket
på dette, men Medietilsynet har i hvert fall
en rapport om netthets og yttringstrygghet fra 2024.
Og da er det noen kategorier.
Eksponering for hets.
16 prosent av menn, 11 prosent av kvinner
siste seks måneder.
Så menn hetses mest.
Emosjonell påvirkning.
42 prosent av kvinner blir trist i leie
mot 20 prosent av menn.
Kvinner selv rapporterer høyere grad av emosjonelt ubehag
ved samme type yttringer.
Tilbaketrekking, altså det at du trekker deg ut
av det offentlige rom, slutter å delta.
Der er det ikke en kjønnsfordeling.
Men undersøkelsen viser at 16 prosent har meldt
seg helt ut, vil ikke delta i debatten.
Og 33 prosent er blitt mer forsiktige.
Ja, skal vi gå gjennom de der grenene
litt først?
Men mind you, det er alle grupper.
Det er ikke kvinner.
Nei, for det er et eller annet.
Det slår meg at her er det noen
kjønnsforskjeller som er mer sånn typiske for kjønnene
som slår ut enn noe annet.
Fordi når det er 16 prosent av menn
mot 11 prosent av kvinner som sier at
de har opplevd hets siste seks måneder, mens
det er 42 prosent av kvinner mot bare
20 prosent av mennene som da har blitt
trist i leie av det.
Så det handler om hvordan vi håndterer og
møter på det som vi opplever som om
det er hets eller om det bare er
veldig hale diskusjoner og et eller annet, ikke
sant?
For jeg tror nok at veldig skarpe diskusjoner
også kan oppfattes som hets hvis de blir
mange nok.
Så det er liksom den der selvopplevelsen og
selvrapportering av hva som er hets, det er
en vanskelig definisjon i seg selv, ikke sant?
Hva er det egentlig?
Hvis en sier til deg at nå tar
du feil, så er det kjipt.
Men når hundre stykker sier det samtidig, så
føles det litt som hets.
Ja, eller hvis den ene personen sier det
igjen og igjen og igjen og igjen og
igjen.
Spørsmålet er om man tolker verden likt, ikke
sant?
Så er det når 16 prosent av menn
sier A og 11 prosent av kvinner sier
A, snakker du om den samme A-en.
Hvem vet?
Det får man tro at det er noe
sånn metodologisk fornuftig i denne undersøkelsen.
Og så hvor trist og lei må du
bli for å klassifisere deg som trist og
lei?
Der tenker jeg kanskje at terskelen er lavere
for kvinner enn for menn, bare sånn som
jeg opplever.
Typisk.
Jeg tror det er lettere for en kvinne
å si at jeg er nedfor i dag,
enn å si det som mann.
Ja.
I hvert fall intuitivt fra mitt åse.
Hvis du ser på kjønt forskning av det,
så er jo ikke det du sier nå
er noe som går imot noe i hvert
fall.
Jeg tror kanskje den bekreftes ganske greit av
de som bruker tid på å forske på
sånt.
Problemet her er jo at det er så
lett å gå ut i offentligheten som hun
her sier, og så sier hun bare at
det er helt umulig å være kvinne i
dag, for det er så mye hets og
fanskap.
Og så er det lille du har av
empirisk grunnlag, sier at det er jo faktisk
verre for menn.
Ja.
Er det da et problem?
I så fall.
I så fall er det liksom, hva er
problemet?
Da må vi definere om problemet er et
problem som rammer kvinner, eller er det et
problem som rammer alle?
Men mindre da.
Man kunne jo tenkt seg at pressen, for
eksempel, var en sånn vaktbykje for empiriske fakta.
Ja.
Og faktisk passet på litt annet.
Nei, nå er det en påstand som går
ut her sånn, og vi har journalister som
følger med på dette, og grunnlaget sier faktisk
noe annet.
Men det er ikke redaktørstyrte medier som går
ut og korrigerer.
Hvis jeg til Rolnes og Eilertsen, ja, Eilertsen
er vel redaktørstyrt for tiden.
Ja, han er, ja.
Jeg vet ikke om han er så veldig
redaktørstyrt på kvelden.
Ikke på Facebook-veggen sin.
Nei.
Men greia er at det er liksom, jeg
er ikke så veldig imponert over det der
masse om redaktørstyrte medier da.
Fordi jeg tror det er tenkende mennesker som
tør å si det de mener.
Nå er du veldig konspiratorisk.
Det fikk jeg beskjed om, det her tiltrykket.
Å?
Ja, fordi det å være litt sleivet i
omtalen av, hvis man er sleivet i omtalen
av redaktørstyrte medier, så er man per definisjon
i konspillene, fikk jeg beskjed om.
Å?
Ja.
Det skulle vi visst før vi begynte å
lage podcast, da.
Ja, heldigvis er vi redaktørstyrte på et øyeblikk
i år.
Ja, ja, det er godt.
Hvis ikke så hadde vi jo dette gått.
Da er vi bare to redaktører her i
dag, da.
Ja, men vi har jo noen redaktører som
kommer med innspill.
Vi har redaktører på baksida også, ja.
Ja, ja.
Nei, men jeg vet ikke, jeg bare synes
det er så mye av den offentlige samtalen
som er så dum, fordi det er sånne
ting som dette får slippe til, og det
er ingen kvalitetskontroll av det, og den debatten
som kommer rundt det, fordi det er så
politisk korrekt å si det hun sier, så
blir det liksom ikke, det blir bare nevnt
i offentligheten enn en gang, så blir det
mer del av et sånt sannhetsbilde, og så
er ikke alle som leser Rolnes og alle
som får med seg Eilertsen og sånn, så
er jo ikke, dette kommer jo ikke inn
på Polkvart og Dagsruinen, liksom.
Nei.
Så det er jo ingen over 65 som
får med seg dette.
Nei, altså, Kjell Rolnes var veldig populær å
ha med på folk på sitt politiske kvarter,
og Dagsnytt 18 og alt mulig sånt, og
han begynte for seg selv å begynne å
lage seg oppstekk.
Har ikke sett han invitert siden.
Nei, nei, nei.
Skriver i Spalte for Dagblad, alltingen han gamle
dags.
Ja, da.
Men det er bare at nå har han
blitt ulydig.
Han er jo redaksør for seg selv, og
det er ikke like greit.
Var redaktør ustyrt.
Ja.
Nei, sånn kan det gå.
Men det er jo potagelig da, at hvis
menn faktisk hetses mer, hvorfor er det bare
kvinner som rekker opp hånda og skråler om
at de forsvinner fra offentligheten?
Det tror jeg vi kanskje kan forklare på
et eller annet nivå.
Tilbake til kjønnsforskjeller.
Menn har litt tjukkere rustning og bryr seg
litt mindre om at noen slenger med lepatid
i.
Kvinner har sterkere følelsesmessig reaksjon på det enn
det menn har.
Ganske sikker på at det er...
Ja, så spørsmålet er jo om yttringstrygghet.
Er det et legitimt behov man kan komme
til torges med?
Trygghet for hva?
Jeg tenker sånn at det er helt trygt
å ytre seg så lenge ingen kommer etter
deg, tar deg fysisk eller går etter jobben
din eller noe som helst.
Bare du ytrer seg og så får du
alt annet du får.
Det gjør ingen skade på deg.
Anten at det var kjipt å lese, men
i verste fall så kan du dritgjort lese
det.
Så er ikke dette et problem.
Nei, og da begynner det å føles litt
som en eufemisme for retten til ikke å
bli motsatt.
Ja.
Det er jo ikke noe gøy å bli
motsatt.
Så er spørsmålet da, Trond.
Hvordan påvirker det den demokratiske styringen av samfunnet
vårt dersom ett av to emosjonelle reaksjoner blir
styrende eller to ikke er akseptert i det
hele tatt?
Det er liksom litt vår verden da, at
vi ville sagt at det der er helt
useriøst.
Slutt å suttre.
Men saken er bare mennesker er ulike, ikke
sant?
Vi er demokrati, så det er liksom alle
har en stemme inn og alle har en
steke i samfunnet.
Hvis folk legitimt lar livet sitt styre seg
følelser så er det jo ikke helt urimelig
at det kommer til uttrykk politisk også.
Politikk er jo nedstremt for kultur og hva
folk mener.
I hvert fall på et visst nivå.
Og da blir det jo følelser som styrer
politikken, ikke rasjonaliteten.
Nei, men du kunne jo hatt den, opplysningstida
er jo et eksempel på at kulturen kan
fremme rasjonalitet.
Ja.
Så det er jo ikke gitt at det
går å bare slå den ene eller den
andre veien.
Men det er bare sånn, jeg tror vi
er ganske tydelige på nå at dette er
at du føler at det er sånn, er
ikke nødvendigvis styrende for om vi andre tror
at det er sånn.
Jeg tenker bare sånn, ja det var nok
sånn i opplysningstida, men jeg tror kanskje at
de menneskene som levde den gangen var litt
mer emosjonelt hardføre.
Er det en måte å si det på?
Ja, hvis du vet at du skal dø
av alderdom når du er 37, så er
det…
To hell with it.
Så får du en annen holdning til.
Ja.
Neida.
Nei, men spørsmålet er hvor, på den ene
siden, så i et offentlig ordskift, i en
rasjonel debatt og sånn, så er det litt
vanskelig å forholde seg til folk som er
følelsesstyrte, eller følelsesbaserte i argumentene sine.
Fordi det er umulig for andre å diskutere
det, ikke sant?
Det er dårlig debattteknikk.
Fordi da må jo andre senke seg ned
på samme nivå og si at «Ja, men
jeg føler det annerledes».
Ja, og så blir det et problem, for
det å sette seg inn og forstå andres
følelser, det er egentlig en helt umulig øvelse.
Ja.
Skulle du ikke sett, av og til så
endrer de seg også.
Ja.
Bare for å spise lunsj, vet du, så
er du…
Bare for å minne gode steder.
Det heter jo dette med empati versus sympati.
Ja.
Charlie Kirk var jo veldig på det at
empati er ikke en fin greie, fordi det
man sier da er at «Jeg føler det
du føler».
Ja.
Og forstår akkurat hvordan det kjennes ut, mens
i realiteten er det ingen som gjør det.
Eller det hadde vært usunt hvis du gjorde
det, eller et eller annet sånt.
Det er mer et sånn intellektualisert poeng.
Ja.
Det er greit nok det, og da blir
det litt sånn mote å snakke om empati.
Poenget hans er at sympati er en som
står utenfor og har medfølelse med.
Ja.
Ikke sant?
At «Jeg ser din lidelse og anerkjenner den»,
eller et eller annet sånt.
Mens empatien liksom er at du føler lidelsen
i deg selv og ditt eget hjerte og
din egen person.
Og at det blir litt voldsomt.
Ja, og det tilsier jo at alle følelser
blir multiplisert veldig mange ganger da.
Ja.
Nei, men ikke sant?
All debattteknikk tilsier at man skal holde seg
unna emosjonelt baserte argumenter.
Og vi lykkes jo heller ikke alltid med
det, ikke sant?
Men det handler jo om at de er
umulig å forholde seg til.
De er ikke konstruktive deler av et offentlig
ordskifte.
Fordi du kan følge hva du vil, og
det er ikke noe å diskutere.
Hvis du følger det, så får jeg ikke
ro på det, Trond.
Nei, det går ikke det.
Men da er det ikke noe vits i
at du går ut og sier «Ja, men
jeg følger det».
Fordi, ja vel, men jeg føler noe annet,
liksom.
Og så sitter vi der da.
Vi ser hvem av oss som er flest.
Ja, og den som klarer å multiplisere sine
følelser flest ganger er den som vinner.
Ja, men det er det gjerne du har
sånn da.
Og så, ja, skal vi si at denne
responsen til Eilertsen heller ikke var helt inertier.
Nei, men spørsmålet er, altså, og her må
vi skille litt.
Spørsmålet er om den er rasistisk.
Og neste spørsmålet er, er Eilertsen rasist?
Og så tror jeg jeg kan svare «Nei»
og «Ja».
«Tja», om jeg kan si det sånn.
Ja, altså, jeg vet ikke noe om Eilertsen
er rasist eller ikke, men at den, la
oss ta uttalesen hans første.
Han sier noe sånt som at «Du kan
pelle deg tilbake til landsbyen der besteforeldrene dine
kommer fra, hvis du ikke liker deg her».
Ja, og det var jo det som fikk
Abid Rajah til å eksplodere.
Ja.
Fordi det var regnspikket rasisme.
Ja, det er en retorikk brukt for å
dehumanisere.
Ja.
Men det er det jo egentlig ikke.
Nei.
Dehumanisere da er faktisk noe annet.
Men ok.
Høflig er det ikke.
Nei, høflig er det på ingen måte.
Men jeg tenker slik at Eilertsen, der er
Eilertsen kommet fra da, hvis jeg skulle sette
meg inn i, prøve å sette meg inn
i det stålstedet.
Det er at, vet du hva, vi lever
i et demokrati med ytringsfrihet, bla bla bla
bla bla, vestlig rettsstat, alt.
Og hvis du er mot alt dette, vet
du hva, da passer ikke dette samfunnet for
deg, og da synes jeg du skal forlate
det.
Det er det samfunnet jeg vil ha.
Og det er det samfunnet jeg vil beskytte.
Og det er jo implikasjonen her da, på
et sånt samfunnsstrukturnivå, at det er ikke bare
å komme hit og forandre samfunnet fordi du
ikke liker det.
Nei.
Og det er noe greit nok.
Og så er vel også rollen jeg smer
på, at dette var kanskje hakket over grenser
liksom, som det er unødvendig.
Det finnes bedre måter å angripe deg på.
Ja.
Og det må jeg jo si at jeg
er litt enig i.
Jeg tenkte jeg skulle svare på mitt tja,
hva angår Eilersen.
Jeg tror ikke han er rasist, men jeg
har sett han komme med kommentarer litt ut
på natta, som vel går innenfor respekt til
rasisme.
Ja, det er mer som bor i hans
hjerte enn bare det som kommer ut på
dagtiden.
Ja, og jeg tenker slik at det å
komme med en kommentar som om dette er
innenfor rasismespektet på et eller annet nivå, betyr
ikke at du nødvendigvis er en regnspikt rasist,
men at du innimellom har de tankene, ideene.
Og så er det litt sånn avhengig av
hvordan du definerer rasisme og sånn da.
Ja, og så er problemet med dette, som
egentlig så må man bare slutte å kalle
folk for rasister nå, fordi det er blitt
så vannet ut hele begrepet.
Så synes jeg det er litt tåpelig av
Radja som politiker å fly rundt og kalle
folk for rasister, fordi han lever nå i
denne oppmerksomhetsøkonomien selv, og han er åpenbart drevet
av et behov for oppmerksomhet og moralpoeng, og
hva det nå er for noe.
Og det er en ufin måte å uskadeliggjøre
en kritiker på i form av eierlærsen, hvis
du lykkes.
Og så lykkes man jo ikke lenger med
å kalle folk for rasister, fordi det begrepet
er meningsløst.
Men det du samtidig byr opp til, er
at alle andre også skal ta avstand fra
denne forferdelige fyren da.
Skrive for dokument da, ikke sant?
– Altså det er faktisk litt rart.
Hadde han skrevet for inuiter, så hadde jeg
hatt mer forståelse for mannen.
– Ja.
Ja, nei.
Ja, ja.
Det får nå være hva det er.
Men det å bli litt ferdig med dette,
å sku stemple folk som rasister, og fortelle
verden hva som bor i andre menneskers hjerter.
– Det går an å kritisere eierlærsen slik
vi gjør nå, for å si at det
var en dustet uttalelse, uten å dra frem
det der stempelet.
– Ja.
– Og verden blir bedre faktisk av å
slutte med stempelet, og bare i stedet kritisere
det for det det er da.
– Det er noe med det.
Det er noe med det.
Men vi har jo snakket mye om honningkrokker
og sånt.
– Ja, altså.
De er jo overalt.
– De har legget penger på gata.
Vi må liksom gå med øya oppe, så
du ikke snubler i dem.
– Det skal være klart, det må dere
vite, dere som er veldig glad i å
gå i de honningkrokkene.
De inneholder heroin, og du blir hekta.
– Men Shabana Rehman, hun laget en stiftelse
som ble kalt føttfri.
Og så kommer staten inn, og så skal
man finansiere denne godheten.
Så alle sånne stiftelser blir jo klienter av
staten til slutt.
Virker det sånn?
– Det er et mål.
Det er alltid et mål når man stifter
en forening.
Og så er det spørsmålet, hvor kan vi
søke statsstøtte?
Det er lettere å søke statsstøtte enn å
søke støtte fra frivillige som du må overtale.
– Og da får du et helt isfjell
av handlingsplaner og statsstøtte av organisasjoner som skal
løses litt sånn udefinerbare sosiale problemer.
Og det er klart at det er veldig
vanskelig å måle suksess, så da blir det
jo fryktelig mange av dem.
Disse problemer blir jo aldri borte, enda så
mye penger vi bruker på det.
Det blir faktisk mer av dem.
– En annen ting er at man klarer
alltid å finne på et nytt problem.
Fordi når man har løst problemer, så legger
man jo ikke ned foreningen, man omdefinerer målet
nettopp.
Og den der født fri, der har det
jo vært litt rot, men det er noe
det andre er, noen reisregninger og dildal, spa
og frisør og ferier og sånt.
Og de har da fått 17 millioner fra
staten.
Og da må man jo liksom peke på
at når staten alltid kaster penger etter alle
sånne gode formål, så blir det mye manglende
kontroll nedstrøms.
Jeg vet ikke om det er hold i
dette greiene som er anført mot født fri,
men det jeg kan si med en gang,
som det er hold i, er at hvis
det du driver med som stat er å
dele ut penger til alle som har klart
å definere seg et godt formål og en
god visjon, så er det klart at da
blir det veldig lønnsomt å definere gode formål
og luftige visjoner.
Og da får du mer av det du
subsidierer.
Og da er det rett og slett slik
at det er stadig nye sånne handlingsplaner som
kommer ut fra myndighetene, som de har betalt
noen for å lage.
Nye planer mot rasisme, negativ sosial kontroll, og
hvert år gjentar det seg at du må
oppdatere rapportene og det blir et større og
større portefølje av svadaprat fort, som skal velikeholdes.
Det som er greit, jeg tenker at problemet
når man gjør sånne ting, det er at
man får masse unyttige foreninger.
Og veldig mange unyttige rapporter.
Ja, og så har man det, nyttige foreninger
som jobber med bra ting.
Definitivt.
Men skal de være med i gamen, så
må de slås om den samme håndingruka.
Ja, du får liksom ikke drevet foreninger sånn
uten å prøve å få hånda ned i
den, for det er på en måte blitt
en slags legitimering.
Du er en legitim forening med nytte fordi
du får penger av staten.
Og så er det ikke noe du får
penger av staten fordi du er nyttig.
Du er nyttig fordi du er nyttig.
Nei, og en ting er at vi ville
vel argumentert for at folk må få beholde
mer av pengene sine selv.
Ja, det var trygt.
Og så kan de gi det til de
foreningen de føler er sånn nedenifra opp.
Hvis Trond liksom ser at KFUM i NAVOLAGA
er flinke til å holde ungdomsidentitet og lage
fotballdag og sånn, ja, så kan du sende
dem penger hvis du vil det.
Eller la det være hvis du ikke synes
de er så flinke.
Ja, eller så kan vi bidra med noe
annet.
Men hvis staten gjør dette, så mister du
hele forbindelsen mellom det er vanskelig å se
hva det blir til, det er veldig vagt,
det er utrolig mange som har jobb i
sånne foreninger, sitter her i en eller annen
sånn papirflytte-posisjon, og hvem vet?
Det er ikke noe resultater å se noe
sted, det er ikke noe, det er idealisme
og luft.
Og det hadde jo vært ordentlig fint å
bli kutt.
Ja, ja.
Nei, men samme med det.
Dette ligner jo så mye på andre saker
vi har vært innom.
Enten det er utenrikspartementet, eller det er klimating,
eller det er andre ting.
Setter du ut disse håndikrokene, du får masse
rarte nedstrøms, og så er liksom løsningen å
få Riksrevisjonen inn, eller noen pressen skal kritisere
bruken av penger eller et eller annet.
Det er veldig enkelt.
Ta bort håndikrokene oppi øverst i elva.
Det er veldig rart, pressen som da sitter
med sin egen håndikrok skal gå ut og
kritisere andre for å ville ha sin.
Nei, skulle vi bare blitt kvittet, dere.
Ja, det hadde vært fint.
Og da kan jo vi som ikke-pressestøttet
medieorganisasjon, ikke-standstøttet redaktørstyrt, helt egensinansierte, uten
å ha bett noen om penger, noe sted,
da har vi ikke råd til å fortsette
lenger.
Nei, så da må vi legge på nå.
Og så kommer vi selvfølgelig ut og fortsetter
om noen dager.
Eller vent, det er en ting vi har
kommet på, som vi må si før vi
gir oss.
For ukens påminnelse om Liberalaften.
Ja, det stemmer.
Det er den 24.
Ikke den siste tirsdagen, men nest siste tirsdagen.
Og Vegard, han gjør ikke annet enn å
sitte og forberede seg for å ha en
samtale med Sarah Gauleen om Iran.
Det er det eneste han gjør om dagen,
så dette kommer til å bli helt eminent
bra.
Og så, dere som kommer, gjør det noen
tanker i forkant, for jeg skal løpe litt
rundt og stikke en mikrofon ut rundt på
de som vil.
Og så håper jeg vi ses der.
Kafé Amsterdam.
Vi er vel der fra sånn 6-ish,
og så blir det vel en samtale fra
sånn 7-ish på kveld.
Det er plan live-inspilling av denne podkassen,
faktisk.
Ja.
All right.
Till next time.
Yes.
Ha det bra.
Takk for at du hører på Sidelinja podcast.
Snakk gjerne om oss.
Lik, del og anbefale oss i podcast-appen
din, eller delta i kommentarfeltet på YouTube.
Har du ris eller ros, kritikk, forslag, spørsmål
eller noe annet, så finner du all kontaktinfo
på sidlinja.transistor.fm