Velkommen til Sidelinja, podkasten for politisk hjemløse.
For de som aldri blir gift.
Også det, Trond.
Rundt bor i dag realist Trond Sørensen og
meg selv, Vegard Nøttnes.
Kan vi si at denne episoden også er
litt for de som har blitt tvangslyst?
Helt litt.
Eller i hvert fall en rød tråd om
gaslighting og virkelighetsflukt.
Jeg har lyst til å starte med følgende
dere leser litt fra Kaplendamm sin omtale og
boka til Abhidraja.
Når Abhidraja tar imot sin fars bønn om
forsoning, åpner en ny verden seg for ham.
Slektningen han ikke har sett på 16 år,
inviterer han inn i varmen, åpner et fellesskap
som han som integrert nordman for lengst hadde
meldt seg ut av.
Det starter med et bryllup i Pakistan og
ender med invitasjoner fra onkel, tanter, fetter og
kusiner over hele Europa.
Det er jo en vakker og oppbyggelig historie
denne om Abhidraja.
En mann som forlot de negative sidene av
sin egen kultur og omfavnet norske verdier og
ble stortingspolitiker og venstre topp.
Abhidraja er jo hele Norges favorittmuslim.
Sånn vil vi at alt skal bli, da
blir det bra.
Og så hjelper det å få VG til
å bistå med å tegne det bildet.
Det er noe med det.
Vi hadde jo en flott filgudreportasje om den
store forsoningen mellom Raja og hans far.
Og VG ble med og sendte med en
journalist og fotograf og hele pakka for å
reise til dette bryllupet som omtalt i introduksjonen
til boka.
Og bryllup høres jo koselig ut.
Det har alltid vært god stemning i bryllupet.
Som regel er det en viss mengde alkohol
som følger med for å kjøpe en gave.
Ikke sant?
Jeg pleier alltid å kjøpe bryllupsgave i cirka
match av alkoholinntaket mitt på pessen etterpå.
Og så er det jo slik at man
kan være glad på vegne av brudeparer.
Det er to stykker som er glad i
hverandre, som har funnet ut at de skal
til hele livet og jubel og ballonger.
Sånn rent bortsett fra når den ene er
tunget.
Det får vi tro VG nevnte i artiklingen
sin.
Det gjorde ikke VG i artiklingen sin.
Gjorde ikke det?
Nei.
Passet ikke med narrativet ditt.
Det funket dårlig, så det har de bare
holdt helt kjeft om i ettertid.
Fort gjort.
Faktisk har de sikkert faktasjekka.
Jeg er usikker på det også.
Men det kom for dagen da.
Nettavisen blant annet plutselig fant ut at de
skulle skrive litt om hvordan dette faktisk var.
Fordi det bryllupet Abid Raja var i, det
var jo et tvangsekteskap.
Det har vært veldig mye som tyder på
det.
Det har blitt varslet om det i flere
kanaler.
Av søsteren til Abid Raja.
Abida.
Abida Raja.
Var hun invitert til dette forsoningsbryllupet?
Jeg er usikker på det faktisk.
Nei hun var ikke det.
Jeg vet ikke hva VG driver med her.
De må jo ha visst.
De må ha forstått.
Fordi de har fått beskjed fra flere hold.
Det har blitt varslet av ambassader.
Alle stegene som skulle tas ble tatt.
Og dette stakkars menneske som ser ut til
å ha blitt tvangsektet falt igjennom alle disse
stolene.
Dette er litt typisk.
Fordi det journalisten har bestemt seg for er
at nå skal vi skrive en historie om
forsoning.
Og da må bare alt som ikke passer
inn ryddes bort.
Og så forteller du den historien om forsoning.
Og så er jo, du kan jo godt
si at det er jo på en måte
en realsak det er fra journalistens side.
Det var det jeg hadde tenkt å snakke
om.
Du kan ikke absorbere hele verden hele tiden
alltid hver gang du snur på hul.
Men det er klart at du som leser
sitter jo igjen med at du får et
filtrert bilde av verden gjennom denne journalisten.
Og så er det jo sånn at journalisten
velger jo å prioritere hva som er viktigst
og ikke viktigst.
Og da er spørsmålet, er det viktigst at
Abid Raja har vært og blitt forsonet med
sin far?
Eller at Abid Raja reiser ned for å
feire et vekteskap som etter alle øremelker er
et tvangsekteskap.
Og plutselig deltar i det.
Journalisten gjør en prioritering her.
Han prioriterer å fortelle filegudhistorien fremfor å fortelle
noe som er viktig.
Om deltakelsen til en norsk stortingspolitiker, partitopp i
venstre, som legitimerer et tvangsekteskap i Pakistan ved
sin tilstedeværelse.
For det er det han gjør.
Men Abida, søsteren til Abid, har da skrevet
bok om tvang og vold i familien, og
var motstander av dette ekteskapet.
Jeg er ikke helt sikker på hvor langt
ute i slektskapet denne bruden ligger.
Det er ikke noe direkte linje, men det
beskrives som nær familie.
Jeg mistenker at det er litt for å
anonymisere bruden.
Og det gir mening.
Det er et mønster av dette, og det
har vi i og for seg fra Abid
også.
Det er en grunn til at de var
uforsont far og sønn tidligere.
Og så er det da denne forsoningen som
blir hovedsaken, og det er vakkert og tearjerking
og det hele.
Men Abid fungerer egentlig bare som en legitimerer
av det som ser ut som et tvangsekteskap.
Som søster har varslet om.
Ja, og det blir en sånn manifestering av
denne reklankulturen over individet, og så har du
Norsk Avis som da ikke klarer å stille
kritiske spørsmål i dette.
Og det er så mye for redaktørstyrte medier.
Det er to parter som kommer dårlig ut
her, føler jeg.
Det ene er VG, og det andre er
Abid Raja.
Ja, greit å nevne at en tvangskift brud
heller ikke nødvendigvis kommer kjempegodt ut av ting.
Nei, altså hun kommer ikke ut.
Jeg gir ikke hennes skyld i å være
tvangskift, ikke sant?
Men når man ser på det, så sier
man at det er vel ikke urimelig å
si at det er svært dårlig dømmekraft av
VG, og svært, svært dårlig dømmekraft av Abid
Raja.
Ja, eller dobbelt moral.
Ja, fordi han bruker mye av sin politiske
kapital og aktivitet og profil på å egentlig
være på riktig side av disse spørsmålene.
Så han vil jo ha skilsmisserett for minoritetskvinner
og sånn.
Altså, i hvert fall bruker stortingsposisjonen sin til
å stille spørsmål ved å prøve å få
et oppgjør med den type kultur i innvandremiljøet
i Norge.
Men så er du da på privaten del
av problemet i dette tilfellet ved å legitimere,
og jeg vet ikke hva som, vi vet
jo ingenting om drivkreften, og familier er komplekse,
og det er sikkert masse som ligger bak.
Så det kan godt hende at i en
total vurdering av ting så har kanskje Abid
gjort en eller annen sånn, det er viktig
at jeg har et forhold til faren min,
eller at unga mine har et forhold til
bestefaren sin, enn at vi tar et oppgjør
med absolutt alt som er gærent i hele
familien, hele tiden, alltid.
Fair enough, liksom.
Men det kan hende VG ikke skal lage
en filgudreportasje om det.
Det kan være, og så tenker jeg også
som så da, Abids søster, Abida, hun har
da gjort en annen vurdering av dette, fordi
hun velger å ikke delta, hun var kanskje
ikke invitert.
Hun velger ikke å ikke delta, hun var
ikke invitert.
Nei, men det er vel fordi hun har
gjort valg som familien ikke aksepterer, ikke sant,
for å si at dette aksepterer jeg ikke,
og dette her melder jeg at det er
tvangsekteskap på gang.
Jeg tenker at som stortingspolitiker så må du
faktisk gjøre litt andre valg, også privat da.
Ja, og jeg må jo si at jeg
er ikke sikker på, altså Abid er en
medieklovn, ikke sant, så jeg skjønner at det
er vanskelig for han å stå imot og
få en artikkel, og det kan godt hende
at han ikke hadde full kontroll på vinkel
og narrativ og alt sånt.
Men det som er problemet her er at
dette er dramaturgi over sannhet.
Ja.
Det virker i hvert fall sånn.
Fortapt sønn, streng far, forløsende forsoning, flott friludd,
liberal dialog funker.
Dette er det gudsskitt, liksom.
Alt passer.
Og så er det jo da bakteppet som
du driter i å snakke om, fordi at
det ikke passer.
Og så er det da Hegi Storhau i
HRS, og noen andre kilder.
Ja, nettavisen gjorde vel en sak på det.
Ja, men jeg tror egentlig Storhau var først
på dette.
Ja, Storhau var nok først på det.
Jeg bare har en tendens til å velge
andre kilder enn Storhau hvis jeg kan.
Jeg er ikke sikker på om det egentlig
er noen grunn til det.
Fordi Storhau har snakket sant om en del
ting som andre ikke har snakket om.
Ja, det har hun.
Men jeg har bare vært litt sånn uttrygg
på hvor god hun har vært på å
holde seg helt 100% faktaorientert til hver
tid.
Så jeg har vært litt skeptisk til Storhau,
liksom, i det store bildet.
Og jeg har også delt den skepsisen, og
så blir jeg nå mer og mer skeptisk
til de vanlige mediene, ikke minst basert på
sånne saker som dette, hvor du ser at
du får sånn full gaslighting av virkelighetsbildet.
Du blir rett og slett bare manipulert til
å føle ting.
Og da tror jeg kanskje at inntil jeg
har en konkret ting Storhau ljuger om, så
tror jeg kanskje jeg stoler mer på henne
enn på VG.
Ja, seriøst sagt.
Det er en grunn til at vi bruker
alle andre kilder enn VG i denne saken.
For VG har ikke skrevet noe om dette
i det hele tatt.
Nei, og når vi sier tvangsekteskap, hvem faen
vet, ikke sant?
Vi vet ikke, vi var ikke der.
Men det er mye som indikerer at tvang
eller utilbøyelig sosialt press, som gjør at du
ikke kan ha noe reelt samtykke der, og
varslinger fra Abida, fra, hvis jeg forstår det
rett, flere hold.
Og så blir man frossa ut av familien
på basis av det.
Og da er jo spørsmålet, hva kan man
stole på i pressetekning av denne type spørsmål?
Fordi det er en så klar drift i
retning av å fremstille disse solskinshistoriene uten kontekst
og som rene solskinshistorier for å underbygge det,
skal vi si, edle målet man har om
integrering og blomster og solskinn og alt skal
være fint.
I en sidig forståelse og respekt og sånn.
Man gjerne liker å oppsummere det sånn.
Da kunne man jo håpe at VG hadde
tillit nok til sine lesere til å fortelle
hele historien og gi full kontekst og la
folk tenke selv og vurdere selv.
Det hadde også hjulpet.
Debatten om innvandring og sosial kontroll er tydelig.
Vanligvis når media gjør en eller annen innsats
som har litt høy faktor, for eksempel å
sende en journalist til Pakistan for å være
der i flere dager for å dekke og
lage en historie, så er det normalen at
du lager så mange historier som du kan.
Fordi du har brukt mye ressurser, det nytter
ikke å komme tilbake med en sak som
det tar tre minutter å lese gjennom.
Da må vi ha litt mer ut av
det.
Så jeg vil si at det er mye
tydelig på at VG gjør et aktivt valg
om å ikke publisere den andre siden av
denne historien.
Fordi det ville vært naturlig å gjøre det
sånn utifra hvordan de vanligvis opplever det.
Ja, det ville vært naturlig.
Også er det dette underliggende premisset om at
forsjoning er bra i seg selv.
Det er det jo ikke.
Det er ikke noe bra å forsjone seg
med ondskap.
Begjødende å forsjone seg med Hitler.
Nei, eller dreinere med Putin, eller hva det
måtte være.
Så det er ikke bra i seg selv.
Også forteller du en historie som dette, og
du har nødvendigvis ikke faktagrunnlaget som leser.
Så da må du stole på journalisten, og
du må stole på medie og plattformen og
redaktøren, og si at jeg må bare anta
at de gir meg et fullt bilde av
den saken jeg nå leser om, og som
nå manipulerer følelsene mine til å være mer
positiv til denne liberale dialogen, eller utviklingen i
det flerkulturelle Norge, eller hva det nå er
for noe.
Også ser det jo veldig ut som de
bare ljuger om det, eller i hvert fall
fordreier virkeligheten, la være å nevne ting som
er ubekvemme, og så videre.
Også får du den der backlashen som vi
vel nå for tiden opplever på flere områder,
at det har vært så mye sånn lemfeldighet
med sannhet og fakta og selektivitet og så
videre.
Folk begynner å miste tilliten til institusjoner og
medier og politikere.
Det å snakke sant om ting, det handler
faktisk om å si alt ikke nødvendigvis om
å lyve eller ikke lyve.
Ja, og du kunne sagt alt.
Ikke sant?
Du kunne tatt begge sider av det, og
så kunne du kanskje sagt noe sånn, jeg
vet ikke, men du kunne kanskje sagt noe
sånn som at det er litt tvil om
underliggende her, men det kan jo hende at
forsoningen drar likevel, eller et eller annet sånt.
Hvem faen vet?
Og kanskje det ikke er det.
Men som leser så får du ingen mulighet
til å gjøre den vurderingen.
Du får følelsene ferdig prosessert av en journalist.
Og det er faktisk skikkelig problematisk.
Og så er det et eller annet med,
sånn etter at den saken her, da først
Vegge Storheim fikk oppslappet den, og så skrev
Nettavisen om det, så synes jeg det er
veldig rart å ikke ha sett en eneste
journalist si at han prøvde å stille spørsmål
til Abid Raja om dette her.
Jeg føler ikke at det har vært noen,
jeg tror ikke han har opplevd noen mediestorm
om dette.
Det siste jeg så han gjøre, det var
vel å reise til Lillestrøm for å prøve
smake saft etter han visste om legitimasjon.
Ja, det stemmer det.
Ja, han gjør godt poeng der, fordi det
er en dum sak liksom, men det er
et eller annet med at det burde gi
et visst medietrykk, det burde bli et press
for å svare ut dette på et eller
annet, og fortelle hvordan har din vurdering vært
her, hva er tankeprosessen, hva er det du
vurderer utifra når du velger å gjøre det.
Det er jo egentlig en rimelig sak å
la han få lov til å gjøre også.
Det burde jo være i hans egen interesse
å si at dette er min vurdering, dette
er det jeg har holdt opp mot hverandre,
derfor valgte jeg å gjøre sånn.
Og så er det noen insentivstrukturer her, og
det er verdt å nevne.
Abid Raja er profesjonell medieklovn, og det er
på godt og vondt.
Jeg er hjemme hos reportasjer, og morsomme innslag,
og saftsmaking, og høyt og laft, ikke sant?
Og hva var det heromdagen, at han skulle
ha forsoning igjen, faktisk med fagbevegelsen?
På Venstre har alltid vært litt sånn det
mest hatete partiet i fagbevegelsen, fordi de har
vært litt tydelige på at dette er ikke
bare bra ting.
Og det har jeg egentlig satt pris på
med Venstre.
Og så kommer denne mediekloven Abid, og skal
inn og si at vi har alltid elsket
fagbevegelsen, som selvfølgelig er rent bullshit.
Og så er det liksom, hva faen er
det du driver med, mann?
Men det gir oppmerksomhet, og en oppmerksomhetsøkonomi.
Og det betyr jo at en Abid Raja
trenger nesten oppmerksomhet for oppmerksomhetens skyld, for det
er det han lever av, ikke sant?
Han har en eller annen merkevar, og han
er den morsomme, sympatiske musliminvandrer, fremmedkulturelle, som vi
alle kan relatere til, og som snakker norsk
godt, og er litt sånn lite selvhøytidlig, og
det er så mye bra, ikke sant?
Og det er en merkevar.
Han trenger det.
Så han trenger denne medieeksponeringen.
Og det gjør sannsynligvis at han er villig
til å gå med på nesten hva som
helst for å komme inn i søkelyset til
mediene, så han får en ny artikkel på
seg.
Bygge en merkevar.
For journalisten i VG, så er det jo
klikkøkonomi som gjelder.
Og da er det emosjonell resonans, og tearjerking,
og kosehistorier, og hyggelige historier, og ting som
gjør deg sint, og ting som gjør deg
glad.
Kosehistorier er tross alt sjeldne i pressen, så
da er det heldig digg å kunne få...
Det er mye klikk på de kosehistoriene som
er.
Ja.
Og dermed så sitter VG der, med en
sånn, nå skal vi fortelle denne historien, for
den trekker i de riktige hjerterøttene, ikke sant?
For den historien vi har tenkt å fortelle,
og så kan vi lage kosehistorier.
Det passer Raja, det passer journalisten, og så
møtes disse to, liksom forhandlingsposisjonen her sånn, er
at begge har gjerne insentiver når de går
inn i det, og så blir resultatet en
lang, villedende, dårlig, researcha, missvisende historie, som du
da ender opp med som leser, og blir
gaslightet inn i at, faen, det går, dette
integreringsgreien går jo bedre enn jeg trodde, liksom.
Faen, så hyggelig at Abid og faren er
forsvunnet igjen.
Og så er det en eller annen brud
som er tvangstiftet i akkurat den situasjonen som
de rapporterer fra, og som de ikke nevner.
Og den, og hold på å si, det
stakkars menneske, som blir tvangstiftet, det er ingen
som forteller den historien, og som på en
måte legger dennes rolle på bordet, da.
Så den taper jo i det spillet her.
Åpenbart, og jeg snakker om disse insentivene, og,
ikke sant, hvis det tjener journalisten og Abid
å ha en sånn forsoningsreportasje, med trekking i
hjertebånd, og flott, og feel good, og alt
det der sånn, er det jo vanskelig for
journalisten å ødelegge stemningen med kritiske spørsmål.
Drepe saken, rett og slett.
Ja.
Og da er det jo betymelig å spørre
seg om VG, som organisasjon, er strukturelt i
stand til å håndtere den typen saker, for
det virker ikke sånn.
Jeg har vel, jeg ser jo på VG
som Dagbladets litt klorbleikede fløttfetter, liker Møkka Havis,
men har blitt vasket litt bleikere på utsiden.
Ja, vanskelig å synke ned til Dagbladets nivå,
tror jeg.
Og det er nesten en prestasjon, det Dagblad
leverer hver dag.
Ja, altså, de er skrot, altså.
Men jeg føler ikke at VG er sånn,
det er liksom ikke, det er et streg
oppåstigen, da.
Det er ikke, de kommer ikke, de klatrer
ikke til topps.
Men det er, la oss bare ta en
ting for, så VG er med god margin
Skandinavias største avis.
Større enn alt i Sverige og Danmark og
sånn også.
Og de har massive ressurser, sammenlignet med alle
andre norske aviser, for eksempel.
Sånn Aftenposten og Dagblad har ingenting å stille
opp med av ressurser og utenriksredaksjon og hva
det måtte være.
Så egentlig, så er det VG du skulle
gå til for å få ordentlig dekning på
disse tingene.
Ikke sant?
Sånn, de har seriøse ressurser, men de klarer
altså ikke å stokke beina til å bli
troverdige i sånne saker som dette.
Virkeligheten er kompleks og ubagelig og vanskelig og
nyansert.
Og et annet kritikkpunkt, og det er bare
på prestetekningen generelt, og der er de tilfeldigvis
enige med oss, men det er i dekningen
av Ukraina.
Ikke sant?
Ingen tvil, for min egen del, at Russland
tar feil, Ukraina har rett.
Vi bør støtte Ukraina.
Ukraina har moralsk rett, teknisk rett, strategisk rett.
Det er viktig for Norge at Ukraina ikke
taper, ikke sant?
For dette vil sette en presidens som er
svært uheldig for småland som i generasjoner fremover
hvis Russland får slippe unna med dette.
Ok, og det er helt sant, mener jeg.
Men samtidig så er prestetekningen, fordi pressen og
det etablerte og politikere og alle kjøper det
narrativ vi er i Norge uttrykt for og
som jeg er enig i.
Og så blir all dekningen helt enveis.
Han er, hva er det han heter?
Han er professorfyren som er sånn Mørsheimer-fan.
Jeg glemmer helt hva han heter.
Han blir altså så latteliggjort, i mange tilfeller.
God grunn til å gjøre det.
Tenker du på Deas?
Ja, Deasen.
Jeg bare glemte navnet i farten.
Men det kunne med fordel vært mer nyansert
dekning.
Fordi vi blir ikke satt veldig godt i
stand til å forstå russisk side her.
Vi blir ikke satt veldig godt i stand
til å forstå korrupsjonsproblematikken på ukrainsk side.
Krigslitasje i befolkningen og sånn.
Det er alltid en sånn vinkling i retning
av at ja, Ukraina er under press, men
det går nå tross alt bra.
Eller kan gå bra, eller et eller annet.
Og det er noe av det samme her
sånn.
At man har et eller annet sånn større
narrativ, og det styrer alt.
Og så forsvinner nyansene på veien.
Fordi vi skal fortelle den store historien og
ikke de små historiene som kan trekke tving
i tvil, kan skape, kreve litt mer hjernaktivitet
for den som leser og så videre.
Og så er problemet at det er egentlig
alle de små historiene som aggregert forteller hva
det faktiske bildet er.
Og så får liksom ikke det lov til
å skje, for det blir så narrativt drevet
at man dropper alle de små historiene som
ikke passer helt inn i det bildet man
egentlig liker og tror at er det riktige
bildet.
Og da er det jo, det kommer inn
at en sånn ressurssterk organisasjon som VG kanaliserer
ressursene inn i å produsere tullpratt, for det
er det de gjør her.
De lager et sånt ufullstendig glansbilde, men hele
reisbudgettet og alle fotograferne og plassering på forsida
og liksom alt som er av verdi som
blir lagt inn i dette, blir lagt inn
i å styrke dette tvilsomme narrativet da.
Og så spiller det opp i alt det
som du ønsker deg som leser.
Det er litt sånn drama og spenning og
konflikt og lykkelig slutt.
Det er en såpeopera.
Ja, det er det, det er en sånn
såpeopera-struktur på hele greia.
Og så vil det koste ut mye mer,
både for leseren og for VG å fortelle
en nyansert og helhetlig og fyldestyrende historie her,
at dette er fortsatt komplekst.
Kanskje denne lille tingen er bra inn i
alt dette, men det er fortsatt komplekst fordi
det er til vanskelig ekteskap, eller i hvert
fall et spørsmål om det.
Men det er en ting jeg ikke skjønner
her.
Hvis vi bare skulle sitte og snakke om
overfladiske ting, da hadde du og jeg vært
lei etter episode 3 av Sidelinja, da hadde
det ikke blitt noe fler.
Det er jo et eller annet med at
det å gjøre, prøve å finne en balanse
og finne nyanser og snakke om de og
se på de som har, altså som gjør
at det er givende og drivende.
Og hva er det som gjør at det
ikke er givende å drive med den kompleksiteten
når du plutselig jobber i et stort medietilskap?
Hvorfor forsvinner det?
Fordi hvis jeg skulle jobbe til en annen
avis, så er det jo nettopp den bredden
som ville vært gjort interessant.
Ikke det å male narrativer med lyserosa skyer
og alt som er når det passer meg.
Men hvis du blir måt på klikka din,
da.
Hvis du blir måt på hvor mange som
klikker på artiklen din, i stedet for hva
skal vi si, kvaliteten på hjernet til de
som leser, så er det klart at da
føles ting annerledes.
Fordi hvis du skriver noe som du bruker
mye tid og ressurser og intellektuell kapasitet og
litt mot og annet på å putte ut
der, og så blir det lest av halvparten
så mange.
Det kan hende at det er liksom smartere
folk som leser eller noe sånt, men det
er fortsatt halvparten av klikka.
Det er mulig at jeg har helt andre
mål, for jeg har mye mer større interesse
av å nå fram til smarte folken.
Jo!
10% dummeste, om jeg kan si det
sånn.
Jo, og det er litt vesentlig å ikke
gjøre dette til en sånn skurkehistorie, ikke sant?
Nei.
Journalisten her har sannsynligvis ment å fortelle en
interessant og ordentlig historie av henne, ikke sant?
Jeg skal gi leserne med noe som er
interessant, og forsoningen med Abid og faren er
superdupert og sånt, og Radja har sikkert noe
menneskelig behov i dette for å ha kontakt
med faren sin, masse greier, og så har
du det der insentivet om å bygge merkevaret,
så du går ut i medieklubben-rollen uanfallent
sett.
Om du går på Do, så er det
bedre om det er en journalist der enn
ikke.
Men det kan gå til at de ikke
har noen dårlige intensjoner noen sted, men det
er bare lett å glemme nyansene og ikke
ha en tilstrekkelig samvittighet overfor leseren om å
gi et helhetlig bilde av hva som faktisk
skjer her.
Og så blir det en sånn systemisk moralsk
kollaps.
Det er liksom ikke onde intensjoner, det er
bare feil insentiver og feil struktur og feil
drivkrefter, og så har man ikke helt evnen
til å se utenfor det systemet man er
del av da.
Hvis du tar en ukes arbeidstur til et
virke som helst land egentlig i verden, men
spesielt hvis det er en helt annen kultur
og du har vært i brylluper, da kommer
du til å fortelle kollegaene dine om det,
hvor du kom på jobb, ikke sant?
Hvilket denne journalisten garantert også har.
Og det gjør at jeg begynner å lure
på er det et redaksjonelt valg å si
at vi dekker dette, men ikke dette?
Ja, det er det åpenbart.
Men jeg tror jo også at hvis, jeg
vet ikke, men hvis jeg skulle spekulere, hvis
denne journalisten hadde sagt jeg har tenkt å
skrive en nyansert artikkel om spenningen mellom et
halvtvangsekteskap på den ene siden og en forsoning
mellom arbeid og faren på den andre, så
tror jeg ikke redaktørene i VG hadde lagt
seg på magen og blånektet, liksom.
Eller om hun skulle gjøre dette i to
runder.
Ja, men sånn du kunne tenke deg mange
varianter.
Jeg tror egentlig ikke man sitter og snurrer
i bandittbartene sine mens man sier, nei, dette
skal vi ikke fortelle folk om.
Det er bare, du dras mot, fordi insentivstrukturen
i VG er klikk og abonnenter og alt
det der sånn, så dras du mot de
historiene som du vet at funker, og så
forteller du de historiene.
Men da begynner redaktørstyringen å ha ganske liten
verdi, fordi hvis du hele tiden snakker leseren
dine etter munnen og skal bare appellere til
deres overfladiske følelsesliv.
Det er bare en ting med det.
Er det en ting som jeg tror, altså,
de vil gi et mye klikk for VG,
så er det Abid Raja i tvangsekteskap på
forsiden.
Det er et orderskrift jeg ser for meg
ganske mange har klikket på.
Men da har du en annen del av
insentivstrukturen, som selvfølgelig er at da kommer sannsynligvis
ikke Abid Raja til å snakke med nationalisten
igjen.
Fordi det føles som et tillitsbrudd, ikke sant?
Så det er jo sånn at du mister
tilgang hvis du er for kritisk, og så
er det egentlig kanskje et sånt systemisk problem
i mediene og i politikken.
Fordi politikerne er jo avhengige av oppmerksomhet, og
det er en symbiose her sånn.
Men det betyr jo at når denne teaterforestillingen
som er omtale av integrering og flerkultur i
Norge, har en tendens til å, ja, bare
være solskinnshistorier, eller i hvert fall mer solskinn
enn det er ikke en fullstendig dekning av
hver situasjon.
Det blir noen ting borte på veien.
Også er det jo meningen at media skal
jo på en måte være et filter.
Det er jo bare litt hvordan det filteret
er stilt inn.
Litt ensidig filter.
Og da er det jo for den som
leser den type ting, en ting er som
hun ene som vi snakket med på i
fakultetoget, sa at hvis noe som er skrevet
fremstår å bare rykke i følelseslivet ditt, så
blir du sannsynligvis manipulert.
Og det er helt sant her også.
Så når du får sånne filgudhistorier, så er
de skrevet med vilje.
Og da må man legge på mer kritiske
filtre, og så kan man jo håpe på
at det dukker opp en annen mediekultur.
Kanskje andre medier er det som må til.
Men det er jo, når det liksom er
Hege Storhau, så må ta saken og gjøre
den offentlig, for at det skal komme frem
i det helt tatt.
Så har VG enten det var med vilje
eller ikke sviktet sitt oppdrag som journalistisk institusjon
og samhetsformidler.
Og det er ikke for første gang.
– Nå mistet jo Hege Storhau statsstøtten sin
for noen år siden.
Og jeg har jo ikke noe mot at
statsstøtten forsvinner, men jeg er bare litt i
spil om jeg kanskje tenker mer og mer
at det ikke er de som skal miste
den først.
– Nei, det kan du si.
Og det er jo igjen en del av
dette systemiske, at man man svømmer i sin
egen annedam og man ser det man ser
i den annedammen man svømmer, og så ser
HRS ut som noe som er utafor.
Og dokument ser ut som det er utafor,
og enheter ser ut som det er utafor.
Hvorfor skal de ha offentlig pengerløsning?
Det virker som sløsing.
Og så fyller du opp og det er
jo helt utrolig.
Dagblad får pressestøtte.
– Jeg tror Dagblad faktisk ikke får pressestøtte
lenger.
De er bare den der momskompensasjonsbyten eller så
tror jeg ikke de får direkte tilskudd lenger,
faktisk.
Er en eller annen snodig grunn.
Det kan være fordi de ligner mer på
et av tidsskriftene til Fornohagen på 90-tallet,
men ja.
– Ja, ja.
Men Dagsavisen og Klassekampen, det rinner inn statsstøtte
i alle retninger og er jo litt sånn,
nå er Klassekampen litt utafor det hovedstrøms narrativet
ofte.
Men de er jo med en veldig tydelig
slagside og retning da, og jeg ser ikke
så mye på andresiden som får til svarende
støtte.
Men det er jo disse solskinshistoriene, narrativene, teateret
rundt ting, og det er jo flere saker
på dette.
Vi hadde jo Norges og Stortingets Moralske Samvittighetpartiet,
SV.
– Åh, det er, altså, flere og flere
steder så ser jeg folk gjenta det vi
har sagt mange ganger, at SV er et
tulleparti.
At selv Rødt fremstår mye mer røddyordentlig enn
SV.
Det er bare masse lyd og skram, tommelbokser.
– Ja, og parallellen her er jo dette
ultimatumet som SV kom med i budsjettforhandlingene, med
at de skal sitte og detaljstyre oljefondet ut
av alt de ikke liker i Israel.
– Ja, og jeg tenker jo at det
er kjempelurt å la SVere sitte og styre
aksjeportofellet, fordi de er jo spesielt godt tegnet
til akkurat det.
– Men det er dette moralposeringsteatret som ligger
på toppen her hele tiden, da, og vi
skal liksom være så gode og snille og
greie, og så er det et underliggende narrativ
om at Israel er slemme, og palestinerne er
snille, og fra eld til sjø så skal
det være frihet i Palestina, selv om implikasjonen
av det er ganske nær 2.
verdenskrig.
Og så er det selvfølgelig sånn at dette
var så urealistisk i utgangspunktet, at det kunne
ikke få gjennomslag, og det er jo alle
håndhører til Stoltenberg og andre som ser at
hvis vi går inn på dette sporet, så
er det ikke noe ende på den veien.
– This is a slippery slope, that's slippery.
– Ja, og da sitter du igjen med
bare investeringer i havvinn, som er lov å
ha i oljefondet.
Så har du mistet alt, ikke sant?
Fordi hver eneste jævla bedrift med noe størrelse
i verden har en eller annen forbindelse til
Israel, hvis du insisterer.
Uten det er Microsoft, eller Google, eller Elfi
Nord, eller hva det måtte være.
Det er jo fint at ingenting kan faktasjekkes
i et partiprogram med en AI, før de
publiserer det.
De kan jo ikke bidra til Israels økonomi
ved å gjøre det.
Men det er liksom teateraspekter i dette.
Det der å late som at oljefondets relativt
passive investeringer skulle gjøre noen forskjell på bakken
for palestinere, for det må jo være utkommet
her sånn.
Det er jo bare selvskadende symbolpolitikk, og det
er nesten umulig å se at det skulle
ha noen effekt over hodet.
Jeg mener, man gikk altså ut av Caterpillar,
fordi Caterpillar hadde, via det amerikanske forsvaret, hadde
solgt noen bulldozer til.
De selger ikke, de har ikke solgt noe
til israeliske myndigheter.
De har solgt det til amerikansk forsvar, som
da har solgt det videre, eller gitt det
bort, eller hva det nå enn er.
Men det er jo helt sprøtt.
Coca-Cola skulle boykottes, det må jo være
fordi at de som, soldatene, drikker cola, da.
Altså det er jo bare tull.
Ja, eller tapper cola i Israel med et
lokalt bryggeri, og så har det bryggeriet betalt
skatt til staten i Israel, og det har
gått til IDF, og så har de angrepet.
Det er ikke noe bonde i den bøtta,
da.
Og det er liksom, det er så det
er så intenst typisk for SV, at du
ikke ser rekkevidden av det skrotet du sier
offentlig.
Og så får det potensiell konsekvenser, som Men
altså, det der er jo en sånn, altså,
skal vi bare sånn ta tidslinja på det,
så veldig fort.
Fordi i august så var SV ute med
ultimatum, ikke sant?
Holde investeringen ut av noe som helst i
Israel, som kan kobles til Israel, i alle
fall er det med det.
Og i september så gjentar de det, og
så i oktober så begynner de å, vi
kan hende, vi kan forhandle litt om det.
Og i desember så var det fullkapitlasjon, og
bare sånn, budsjettforriket ble helt uten noe sånt
nå, og de prøvde til og med å
putte noen penger inn der, for å holde
på å si, betale synsforlatelse til noen islamistiske
foreninger i Norge.
Og så ble til og med de pengene
borte, fordi at de ikke delte opp, for
når de gikk ut av forhandlingsrommet så ble
det tatt av bordet igjen.
Det er ganske, jeg syns, det sier litt
om hvordan SV opererer, og det sier litt
om hvor kort de tenker, og litt gjennom,
det er ingen gjennomtenkt tanke bak det de
driver med, noen gang.
Og så er det jo verdt å nevne
da, at den nestlederne i SV, hun Marianne
Hussein, ble pottesur for denne kapitulasjonen.
Og da er det jo egentlig, hun er
vel en representant for et sånn identitetspolitisk fløy
av SV.
Og når du har sånne drivkrefter og pressgrupper
internt, så er det jo vanskelig å sitte
ved et forhandlingsbord med nominelt rasjonelle partier da.
Du har sympati med saken, hun skjønner at
det ikke går opp, men så har hun
en hel fløy i partiet som er helt,
helt koko.
Og du har dette frieriet til innvandrergrupper da,
i valget, ikke sant?
Hvor de har forsøkt å rekruttere nye stemmergrupper.
Og SV fikk jo en anbefaling fra noen
muslimske organisasjoner om at de var det beste
partiet for muslimer, fordi palestinene hadde stått steden,
og de var så tydelige og klare og
er oralske og høyverdige.
– Og man har jo sett på de
tallene, og det er ingen tvil om at
det var et budskap som fungerte, for da
man fordelede opp i bydelen i Oslo, og
se at ok, jo mer innvandret jo større
deler av muslimer det var i en bydel,
jo mer stemmer fikk SV, hadde de ikke
fått alle de stemmene, så hadde de jo
SV forslutt under spergene, sa.
Så det gjorde et stort utslag, ikke sant?
Og så er det spørsmål om de menneskene
kommer til å stemme på SV noen gang
igjen, og det er vel ikke brått sikkert.
– Ja, og så har velgere ha kort
tilkommelse da, så er vel noen fagre løfter
neste gang også, så blir det fint det.
Men dette fikk jo altså så mye, det
skapte så mye bølger internt i SV at
man altså ble krevd et sånt ekstraordinært landsmøte
for å kaste ledelsen i SV, og da
ble det avvist av langt de fleste internt
i SV, men det er liksom, det er
en sånn, fremstår som det kommer til å
være en evig konflikt da, mellom et forsøksvis
styringsparti i SV, litt sånn Kristin Halvorsen-tradisjonen,
og en sånn protestaktivist SV, som er fryktelig
opptatt av identitetsmarkører og radikalisme i utenrikspolitikken, og
lite blikk for konsekvenser av ting.
Radikalisme i utenrikspolitikk tror jeg kanskje er et
av de dummeste stedene å ta inn radikalisme
i.
Jeg har aldri beskyldt SV for å være
lure.
Det er liksom, der er det et sted
du virkelig bare må følge terrenget, så er
det utenriks, altså.
Altså, heter du USA, så kan du begynne
å gjøre endringer i terrenget.
Heter du Norge, så må du forholde deg
litt til hvordan det terrenget faktisk ser ut.
Men, det vi er inne på her sånn,
er jo narrativbygging.
Vinkler den offentlige samtalen hvilken tekstur og form
og retning har den?
Og i SVs tilfelle, så var det vel
et forsøk på å skape et narrativ som
ikke lyktes.
Fordi, ja, Lassist, Oltenberg, Fløyen og Arbeiderpartiet og
VDOM og sånn, er ikke med på sånt
sprøyt.
Da lykkes de ikke.
Men, årets ord, tek-oligark, det har jeg
lyst til å bli.
Det høres ut som jeg har drevet med
noe tek og blitt steinrik, og det kan
jeg leve godt med.
Jeg vil bli tek-oligark.
Jeg klarer ikke å si noe negativt med
det uttrykket faktisk.
Men jeg tror det er meningen at det
skal være det.
Ja.
Men det skal liksom signalisere noe, da.
Oligark er jo ikke bra.
Hvis vi snakker om russisk og ukrainsk og
oligarker, så er jo dette tvilsomme næringsdrivende som
overtok svære statsbedrifter av Sovjetunionen falt, og tok
fellesskapets eiendom, gjorde det privat, og har blitt
søkker ikke på det.
Her føler jeg at hvis du er tek
-oligark, så mangler du en del av disse
stegene.
Det er noe med det, fordi beskyldningen til
den tradisjonelle oligarken er jo at her har
man bare tatt masse verdier fra fellesskapet uten
å skape noen verdi eller nytte for noen.
Det man omtaler som tek-oligarker, altså en
Zuckerberg, eller Musk, eller Bezos, eller Gates for
den delen, de har jo skapt vanvittige verdier.
Tenk deg en verden uten Google, eller uten
AI, eller uten Facebook, eller uten Microsoft.
Og jeg kan se positive ting på en
verden uten Microsoft, eller Facebook, men poenget er
at de har skapt noe som oppleves som
verdi for veldig, veldig, veldig mange mennesker, og
så har de blitt rike på det.
Det er narrativbyggende i seg selv da, å
omtale det som tek-oligarker.
Nå skjønner jeg at det er litt sånn
catchy ord, og det er fint å ha
noen begreper for å snakke om ting, men
det gir litt urimlige konnotasjoner.
Det er jo, altså, jeg føler at man
har funnet et negativt ladet ord, og så
klistret på et annet ord for å skape
en negativ oppfattelse i andre enden.
Ok, folk liker ikke oligarker, vi liker ikke
tek-folk.
Hvis vi nå setter sammen tek-oligark til
et ord, så har vi skapt en negativ
forståelse av hva disse tek-selskapenes grunnleggere og
så videre er, ikke sant?
På mange måter, jeg føler at det er
litt samme greier som når man prøver å
kaste fascismebeskyllinger etter alt til høyre for Sentrum
Arbeiderpartiet.
Det er en sånn der ordlek man driver
med, for å prøve å skape en negativ
oppfattelse av noe.
Det vi nå snakker om er jo en
sånn myk makt ting.
Så det å kåre årets ord, det er
jo ikke en statsakt, men det er fortsatt
litt sånn myk makt i det at du
får noen artikler på det, og du får
markert noe, og du får etablert det i
den offentlige samtalen, og i dette tilfellet et
negativt ladet ord, og nå er det jo
veldig populært å ha til Møsk, så da
kan du liksom klistre det i panna på
Møsk, og si han er tech-oligark, og
ikke faen han bygger noe av verdier, han
har jo bare jukset seg til alt, det
er jo en sånn narrativ du får fra
alle mulige, så bygger du opp under det.
Og så har du, parallellt med det, så
har det blitt litt kritikk av regjeringskvartalet, i
hvert fall noen av byggene i ferd med
å bli ferdige.
Og da skal det jo være vakker kunst,
og blant annet et stort kunstverk der, er
det noe sånn steinkunstverk på plassen utenfor.
Jeg lurer på hvordan dette ble så dyrt.
Ja, det er noe en ting.
Men kunstneren bak er jo da en sånn
der Hamas-entusiast.
Så man er litt i tvil om hva
som er symbolikken, og hva er det som
disse offentlige flatene som vi alle skal leve
med, egentlig forsøker å formidle?
Jeg prøvde å se på det bildet, jeg
så ingen formidling av noen slag, for å
være helt ærlig.
For meg så var det bare ok, her
har de lagt ut, det var en veldig
slitsom måte å legge stein på, tenkte jeg
da.
Men det er klart jeg har ingen store
kunstnerisk innsikt, så jeg skal ikke være et
tolkekunst.
Neida.
Men vi har jo vi har jo ved
flere anledninger nevnt han Lysglimt.
Han ville ikke blitt hyret inn som kunstner
for et offentlig rom.
På ingen måte.
Fordi han har sagt ting, og ment ting,
og gitt uttrykk for verdier og holdninger og
sånn, som ikke representerer det store fellesskapet.
Og det er jo egentlig helt naturlig.
Kunstneren bak dette bygulvet, jeg tror verket heter
Sebastian.
100 millioner kroner.
Det er helt vanvittig.
Men Jumana Manna heter hun.
Den 7.
oktober 2023, husker du hva som skjedde da?
Hva var det du sa, om du gjenta
den datoren?
7.
oktober?
Nei, helt uvestende.
Det kan ikke ha skjedd noe spesielt.
Men det var noen folk som fløy paraglider
inn på noen festival i Israel da, og
regnet inn noen gjærer og tok liv av
1500 mennesker som ikke hadde gjort noe gærent.
Da poster denne kunstneren på Facebook Long live
the creativity of resistance.
Det er liksom...
Og dette mennesket blir satt til å utsmykke
et offentlig rom i Norge som vi alle
skal ta med en ting.
Hvis du hadde hatt den teksten helt for
seg selv, den gikk ikke som helst annen
dag, hadde ikke den vært noe...
Ingen av oss hadde tenkt noe mer over
den.
Men hvis du legger ved bilder fra terrorangrepet,
i den teksten, og legger den ut 7.
oktober, da demonstrerer du veldig tydelig at du
har noen ganske...
Du har en forkvaklet dårlig moral.
Og i en normal offentlig samtale så ville
dette vært en sterk utmeldelsessøknad.
Så ikke tilfelle i Norge.
Og det er faktisk helt vanvittig.
Og det er noen sånn blindzoner på venstre
siden som gjør at folk slipper unna med
de mest vanvittige utsagene.
Slipper unna?
Skal vi bare ta større svar på valget?
For det er en solid palestinsk signatur.
Der må det være noe mer i kontekst
som jeg ikke helt mener.
Det kan hende at det er et eller
annet med det.
Jeg kan jo ikke si at Støre ikke
har virket mer slagside enn hva han faktisk
har uttalt utad i palestinsk eller Hamas retning,
hvis jeg kan si det på den måten.
Fordi du skal ha i bakhodet at Støre
og utenriksdepartementet bar kongen om ikke å sende
konduranser til Israel i forbindelse med dette.
Og da begynner du å legge sammen alle
disse små tingene, så begynner det å danne
seg et bilde av en arbeiderparti i regjering
eller den gang en arbeiderparti, senterparti i regjering,
hvor ja, de ikke fant dette angrepet like
håreisende og menneskefint liksom det du og jeg
gjør.
Nei, og det er noe med altså, når
du uttaler sånne ting som kunstneren her har
sagt offentlig, og det er altså 1500 mennesker
som blir drept uten lov og dom av
terrorister, og du gir uttrykk for at dette
er kreativt og bra.
Og så får du et oppdrag til 100
millioner med å utsmykke offentlig rom i Norge.
Helt, helt koko.
Og det er noe med at disse tingene
kommer i så liten grad frem at du
kan ha en offentlig samtale som sier at
det er fint å ha en palestinsk signatur
på dette eller whatever.
Også var vi på dette tech-oligark-ordet,
og så er det noen som har sjekket,
ja, har det liksom har det vært noe
særlig i bruk?
Nei, det er faktisk sånn at språkrådet har
sittet i å mer eller mindre finne på
det ordet, for det passer så godt med
narrativet som går.
Det er brukt noen få ganger, noen titals
ganger var vel det som var funnet her.
Men det er jo ikke noe organisk nyord
i det hele tatt.
Det er ikke noen representasjon av at samtalen
og språket har utviklet seg og folk har
begynt å bruke begrepet.
Jeg mener at språkrådet har konstruert det.
Språkrådet konstruerer eller fant noe som de hadde
lyst til å pumpe opp.
Ikke sant?
Vi er på det der mykmakt- greiene
her sånn.
Men det former samtalen, det former hvordan folk
tenker, det former hvordan vi snakker om ting
om en uke, om en måned og om
et år.
Fordi at det som er akseptabelt å snakke
om, eller det som er akseppabelt eller vanlig
ord å bruke, eller hva det måtte være,
er med å forme virkeligheten.
Det er mye greier staten ikke burde drimme.
Og språkråd er et eksempel på det.
Fint i rart å ha et språkråd i
det hele tatt.
Ja, ikke sant?
Jeg er jo nær nok til at jeg
liker språkrådet.
Jeg er jo innom språkrådet rett som det
er for å finne riktig definisjon på et
ord, eller hvordan du bøyer et eller annet,
eller hva den er for noe.
Sidere har jeg aldri tenkt at det eksisterte.
Språkråde.no Men så ser du at du
får dette mykmakt-aspektet.
Ja.
Så ser du at, faen, når det liksom
ligger i begrunnelsen der, så er det jo
helt eksplosit.
Møsk og sånt har mye makt, og da
trenger vi et ord som beskriver det.
Og det er kanskje innenfor, jeg vet ikke
helt hva oppdraget til språkrådet er, men det
høres jo ut som at årets nyord er
noe som har poppet frem i språkorganisk.
Men det er jo ikke det, når de
liksom har sittet i å, vi syns av
politiske årsaker, eller sosiale årsaker, eller et eller
annet, at det hadde vært fint å ha
et ord for dette.
Og så finner man frem dette, så har
det den der negative slagsiden, og så dytter
man det ut i offentligheten, og så ser
det litt sånn plausibelt og tilforlatelig ut, og
det høres ut som et ord som kunne
ha dukket opp, fordi det stemmer litt med
samtalen og alt det der, men det har
altså ikke gjort det.
Vi bare antyder at det har gjort det.
Hvis språkrådets oppgave er å finne nye ord
for å beskrive ting, så føler jeg at
det var ikke der vi manglet den største
biten, på en måte.
Jeg syns det er støtt å si at
vi mangler et eller annet ord for å
beskrive noe når vi sitter her og prater
om ting.
Men vi finner jo stadig på nye ord.
Vi må finne på nye ord, men jeg
føler kanskje språkrådet burde begynne å sende inn
sånne forslag til språkrådet på ukyntlig basis.
– Ja, eller kanskje vi egentlig skal drite
i språkrådet.
Fordi organisk vinner alltid over syntetisk.
– Det gjør det.
– Og det kan jo heller være en
oppfordring til de som måtte finne på å
lytte på dette, at om dere kommer på
et godt ord som beskriver et fenomen, kan
dere ikke sende det til oss på e
-posta?
Så skal vi prøve å få brukt det
litt, fordi la oss si, og det kan
jo være en utfordring for denne gang, her
er det en sånn myk makt, litt sånn
soft autokrati, du blir manipulert, men det er
ikke helt lett å se, og det er
ikke helt lett å påtale, fordi det er
jo bare språkråd, det er litt sånn morsomt
for nærheder og alt sånt.
Men det er faktisk en maktutøvelse, og det
er faktisk på offentlige midler, og det er
faktisk med en autoritet som er litt ufortjent.
Det burde ha hatt et ord.
Kan vi påpeke, det er en sånn litt
myk, men likevel en parallell, mellom språkråd og
George Orwell?
Ja, det er det det er, ikke sant?
Det er en newspeak greie, fordi man finner
på å lage ord, og så har vi
ikke språkrådet mulighet for å fjerne ord, men
det er liksom tillegg å prøve å skape
uttrykk for noe som de definerer, ikke sant?
Som de syns er viktig, og som de
syns får for lite oppmerksomhet.
Det er et eller annet med, språk definerer
så mye hvordan vi tenker, og hva vi
tenker.
Yes, og bare for å gjenta, det der
tech-oligark, slå sammen oligark og teknologi, og
jeg mener, det det ordet gjør, er å
forsøke å lage en kobling mellom korrupte russere
for 30 år siden, som stjerner offentlig eiendom
fra et kollapsende Sovjetunion til folk vi ikke
liker i dag, men som har bare skapt
masse verdi og bygget opp sine egne bedrifter.
Jeg har et bedre ord.
Det er jo en oversettelse delvis fra USA,
tech-brødre.
Tech-bros.
Vi tar det på norsk da, og da
blir det tech-brødrene.
Ja, og det har i og for seg
også negative konnotasjoner, ikke sant?
Fordi at det er sånn bro-science, og
det er, ja, kalmende kompis-videnskap.
Ja, hva går det ikke an på?
Har du aldri vært på en skikkelig bromance?
Uten blåner.
Nei, men det er en, jeg vet ikke
om jeg helt klarte å konkludere noe fornuftig
her, ja, men vi trenger i hvert fall...
Vi må legge det i språkrådet.
Ja, det er greit.
Men jeg mener, et eksempel da, Askefast, det
var et nyord et år, og det ga
jo mening.
Fordi det var vulkanutbrud på Island, og folk
ble sittende med Askefast med Norwegian-fly i
alle mulige steder, og satt seg alt som
var.
Det var liksom, ja, det er organisk.
Naving er organisk.
Fordi det blir et begrepp.
Fordi det er blitt så vanlig å gå
på nav, og du naver.
Makes sense.
Tech-holic?
Nei, not so much.
Politisk aktivisme forkledd som lett sindig morovitenskap, men
det er altså falsk.
Så er det vel språkvitenskap akkurat som alt
annet som inneholder vitenskap.
Veldig vitenskapelig.
Ja.
Så man røkter språk i stedet for å
beskrive det.
Ja.
Vi får bare etterlyse gode begreper til å
beskrive disse fenomenene.
Håper at vi får noen av dem, og
så ...
Kanskje vi kan få Sidelinjans egen ordbok?
Tror jeg vi må lage det på et
tidspunkt.
Ja.
Vi sier at det var det for i
dag.
Vi gjør det.
Hepp, hepp.
Takk for at du hører på Sidelinjan podcast.
Snakk gjerne om oss.
Like, del og anbefale oss i podcast-appen
din, eller delta i kommentarfeltet på YouTube.
Har du ris eller ros, kritikk, forslag, spørsmål,
eller noe annet, så finner du all kontaktinfo
på sidelinja.transistor.fm