Velkommen til Sidelinje, podkassen for politisk hjemløshet og
for livets glade gutter.
Rundt bor i dag glad gutt Trond Sørensen
og meg selv, Vegard Magnus.
Livets glade gutter har kommet til episode nummer
250.
Trond, det begynner å bli anselig.
Hvem skulle tro det?
Ja.
Så god innsats.
Jeg føler at vi har gjort vårt samfunns...
Vi har gjort vårt samfunns...
Vi har gjort et eller annet samfunnsaktig, i
hvert fall.
Ja.
Om det verdensrettet, eller nei, vet jeg ikke,
men vi har noe gjort det.
Ja.
Men ja, enten så er vi en del
av løsningen, eller en del av problemet.
Det kommer etterpå hvem man spør.
Disse uredaktørstyrte mediene som forsøpler informasjonslandskapet.
Ellers er vi ekstra redaktørstyrte og bidrar til
å oppklare skrot NRK, og Vegard som kommer
med, hvem vet.
Det er det vi gjør.
Jeg lurer på NRK, så nå kan jeg
ikke kalle det skrot lenger snart.
Så jeg begynner å, rett og slett, ikke
se på NRK som en nyhetsmidler som jeg
benytter meg av.
Nei.
Du betaler for den, da.
Ja.
For det er jo litt forskjell.
Ja.
Det er ikke så mye statsstøtte som kommer
i vår retning, i hvert fall.
Ikke at vi har bedt om det heller.
Nei.
Vi kunne jo spurt om det hadde vært
gøy.
Ja.
Men det er, hva skal vi si, billig
moro for samfunnet.
Ja, vi koster ikke samfunnet en krone når
vi gjør dette her.
Eller, ja, det kan hende at vi bidrar
til litt høyere strømpriser, fordi folk også bruker
strøm.
Men det er vel omtrent det.
Ja.
Og A1, ikke minst.
I den grad noen hører på oss og
bruker opp tiden sitt på det.
Ja.
Det kan jo hende at det på sånn
sett kan være en kostnad.
Vi har jo sett folk som, vi har
fått tilbakemeldinger av folk som rett og slett
har hørt på et jobb, og som vet
hva.
Jeg måtte høre ferdig på jobb, så da
har vi brukt opp arbeidstiden deres.
Og så har vi et par som har,
hva skal man si, kommet til dette podcastbordet
litt sent, og liksom, å, faen, dette likte
jeg.
Og så har de hørt alt.
Og det er ikke én heller.
Det er et par, tre, fire stykker som
har gitt en tilbakemeldingen.
Det er ballsy.
Ja, det skal det jo ha for.
Det er mange døgn, det er mange døgn
med litt ting med.
Det er litt tid.
Ja.
Jeg håper, det er nesten så jeg håper
de kjører på dobbelt hastighet også.
Ja.
Så det er jo en av de små
tingene vi gjør med podden.
Det er å klippe bort pauser og sånn.
Sånn sett så har du litt mindre nytta
av å spille av på dobbelt hastighet her.
Da blir det veldig tett.
Jeg vet ikke, kanskje vi blir litt mindre
høyelses- og bencha-pyro begge to.
Ja, nei, men sånn, å blåse opp med
20 prosent eller noe sånt, så sparer du
jo en del tid.
For ellers tror jeg han begynner å trekke
på alderen, for han har begynt å snakke
litt saktere.
På tide.
Ja, det vil jeg.
Skal bare stå med litt.
Ja, ja.
Vi måtte nesten innlede med litt klapping på
vår egen rygg her sånn.
250 episoder er mer enn jeg trodde vi
skulle lage.
Ja.
Da vi starta.
Det var da vi tenkte en episode i
uka, da.
Det ble ikke sånn.
Det skulle vært fem år, i stedet så
ble det halva annet.
Ja, ja.
Men det er ikke bare vi som klapper
noen på ryggen.
Det har Trump gjort også.
Det ble disse opprørene i Iran.
Ja.
Så Trump klappet dem på ryggen og sa
at hjelp er på vei.
Og så fulgte han en god gammel amerikansk
tradisjon.
La oss marsjere ut i gaten, tenkte iranerne
da.
Og så sier Trump at nei, nå har
regimen oppført seg så fint at det er
ikke nødvendig lenger.
Som sagt, en amerikansk tradisjon.
Vi kommer, og når folk snur seg for
å se hvor blir adresset, så er det
sånn, vi har bestemt oss.
Vi kommer jo ikke, vi skal bare ha
det etter løpet.
Nå er det vel, eller nå ser det
i hvert fall ut som at demonstrasjonene i
Iran er omtrent over.
Vet ikke om de er det, og det
er ikke så godt å få noe særlig
dekning ut derfra, fordi mullene har slått av
internettet, ikke sant?
Ja, det gjorde det jo ganske fort.
Det kan strides litt om hvorfor, for jeg
har jo lest noen teorier om det fra
litt sånn kokosider.
Nei, de har skrudd av internett, fordi demonstrasjonene
var til fordel for regimen.
Ja, det blir så pinlig berørt når det
kommer så mye støtte.
Ja, det var jo så tydeligvis det som
var implikasjonen der.
Det er derfor de har skrudd av internett.
Det er så pinlig, det blir så mye
støtte, så det blir litt flaut.
Det er liksom overhovedveldende, så vi skrur av
så ingen ser det.
De er litt ...
Det har jo da kommet en del sånne
militskrupper fra Irak over til Iran, energiamilitser, som
skal hjelpe prestene med å slå ned dette
opprøret.
Det kan jo se ut som det har
funket.
Jeg så noen bilder fra gaten i Iran,
at det flyr sånne patruller rundt, at det
er generelt portforbud, så hvis du er utendørs,
så blir du arrestert.
Eller skutt.
Eller skutt, ja.
Og så er det jo ikke godt å
vite hva riktige tall er noen sted, men
det tallet jeg ser oftest gjennomtatt, er 12
000 drøpt.
Om det er riktig eller gæren, vet jeg
ikke.
Jeg så det var en eller annen sånn
menneskerettsorganisasjon.
De legger vel litt sin ære i å
ha bekreftet hvert eneste dødsfall.
Jeg tror de var på tre og et
halvt.
Så man får tro det er et eller
annet sted mellom tre og et halvt og
tolv, da.
Det er noe rundt der.
Og du vet at et dødsfall er en
tragedie, mens når vi kommer til tre og
et halvt og tolv, så er det statistikk.
Det er det.
I hvert fall for venstre siden.
Ja.
For det må jeg nok si at det
er det som man biter seg mest merke
i.
At hver eneste ting, alle steder, blir en
direkte del av kulturkrigen.
Og det gjelder jo naturligvis på andre siden
av det også.
Men jeg synes jo det er noe mer
renhåret å bare være entusiastisk støttende til de
som opprør mot sine egne undersøkere.
Det er noe som føles mer riktig, kan
vi si det sånn.
Det er veldig rart å ende opp i
en sånn, nei, for mot, siden jeg er
for de som støtter dette nå, eller disse
støtter dette, ergo så må jeg være imot,
av en eller annen merkelig grunn, i stedet
for å bare, jeg er for eller imot
sak for sak, i stedet for å være,
jeg skal inne i boblene med mine egne
venner.
Ja, fordi man kunne jo tenke seg at
det lå noen universelle prinsipper til grunn.
Og det tror jeg jo, i hvert fall
oftest, at vi er eksponenter for.
Sånn at hvis du kødder med folk, så
fortjener du å få deg en på trøden
liksom.
Enten du er den ene eller den andre
diktatoren, eller Trump, og jeg tror vi har
vel noe kritikk av Trump også denne uka.
Jeg lurer på om det er mer enn
bare noe faktisk, for den mannen har jo
mistet fullstendig gangsskynda.
Men det voldsomme engasjementet rundt Palestina, og den
uendelige moralske fordømmelsen, og den betydelige viljen til
å tolke informasjon, før den var sikker.
Det var jo mye missinformasjon, og desinformasjon, og
feil informasjon, som rant ut av gasset, men
da var det ingen som var særlig opptatt
av faktasjekker og annet.
Enten det var BBC, eller NRK, eller aktivister,
eller akademikere.
Der har jeg nesten en NRK-forklaring.
Jeg har pratet med en journalist, og så
sier han feil, jeg er bare sånn, ja,
men når dere dekker Iran, så er dere
veldig, veldig opptatt, så det betyr, vi må
ha bekreftelse fra flere kilder, vi kan ikke
si det.
Jeg er bare sånn, ok, men dere trengte
ikke det på gasset?
Nei, men det var barn.
Ja, ok, så hvis påstanden er at det
er barn, så trenger dere ikke å få
det bekreftet.
Det er det du sier nå.
Hvis vi kan si det er barn, og
det er påstanden, så trenger vi plutselig ingen
bekreftelse på noen ting.
Er det greit?
Og så sånn, åja, og det fikk jeg
nesten overrasket over, at man faktisk sa, du
må holde de samme prinsippene, uansett hva dere
dekker.
Ja, for hvis det var prinsippet, så skulle
jo NRK vært tapetsert med dekning av Sudan.
Ja.
Men det er jo ikke prinsippet, selv sagt.
Og jeg tror egentlig, ja, vi har vært
inne på begrepet tidligere, selektiv humanisme.
Ja.
At du sjekker først hvor offre og overgriper
står ideologisk.
Så velger du hvilken side du skal ta.
Og så tar du dekningen.
Og hvis det er, det passer jo narrativet
veldig godt, hvis det er brune mennesker som
er underrykket, og da er det ikke nødvendigvis
faktisk brune, altså hudfarge brune, men sånn statusmessig
brune.
Ja.
Ikke politisk brune også.
Nei, da blir det litt andre veien.
Ja.
Dette er jo komplisert.
Jo, nei, men, og der liksom narrativet er
at det er vestlig imperialisme og store og
lille Satan, USA og Israel, som er overgripere.
Altid, uansett.
Ja, og liksom, det var jo noen som
kom til å rekne med at det var
til og med Sudan var egentlig Israels ansvar.
Ja, ja.
Og det er liksom, ja, altså, la oss
understreke at det var noen som var helt
koko, men det er bare, det er den
der trangen til å få dyttet Israel og
jødene inn i alt mulig.
Jeg har jo en mistanke om hvor de
har det fra.
Det må jo være Kønnsunds.
Ja.
Ok.
Fordi det er der de mest koko-teoriene
kommer, som springer ut her, der kommer det
så mye rart.
Men Candace Owens, hun hadde jo en libertariansk
periode for en del år siden.
Ja.
Og her må jeg jo bare berømme meg
selv.
Jeg kalte henne en grifter da, og jeg
gjør det fortsatt.
Altså, hun er så useriøs, på alle mulige
måter, og det har jeg, tror jeg, sagt
siden, liksom, andre ganger jeg har hørt henne
si noe.
Har aldri fulgt henne, har aldri lagt vekt
på hva hun sier, og har kritisert alle
som har prøvd å trekke frem henne som
noen man skal høre på.
Og jeg synes sjelden man får mer rett
enn med henne.
Det er helt ytterst tragisk å se, altså,
jeg tenker liksom bare sånn, du sitter der
og gjør alt du kan for å tjene
penger på at det du kalte din beste
venn blir drept.
Altså, da er det, du kommer ikke særlig
lenger ned i bøtta da.
Bare for aktlig damer.
Men skal vi kikke litt på det her
holdningsgreia, fordi det som gjør Iran vanskelig, nå
skal vi si at det er en arbeidsteori
da, for hvordan det blir vanskelig for en
viss side av kulturkrigen.
Men det stemmer ikke med narrativet, når det
er et, skal vi si, i den forstanden
vi snakket om i sted, et brunt regime.
Altså, ikke politisk brunt, men fargemessig brunt, som
undertrykker.
Fordi islam er jo fredens og toleransens religion.
Ja, ja, ja.
Du må ikke løpe på det.
Du kan ende opp med et undertrykkende regime,
og det er sånn, det er en sånn
pøslespillbrikke som bare ikke passer inn i det
geopolitiske landskapet.
Altså, det er en sånn veldig rar greie
å tenke seg at, altså, islam, det er
liksom, det er det som har blitt undertrykt.
Altså, det er jo ingen som har drevet
mer aggressiv ekspandering enn folk fra den religionen
opp gjennom tiden.
Nei, altså, kristne konkurrerte, men det er jo
snart tusen år siden.
Ja, altså, de konkurrerte, men når islam først
kom på banen, og det er en resentlig
forskjell på tekstene, fordi i islam så er
det, det er ikke bare religion, det er
jo politikk også, liksom.
Det skal ekspanderes, og man skal aldri gi
tilbake det området man har tatt, hvilket jo
kan bli et problem.
Det kan det.
Så det er en ganske aggressiv proselytisme i
islam, og så kan jeg argumentere for at
det har det vært i kristendommen også.
Når jeg sier tusen år siden, så tenker
jeg på korstogene.
Så er det klart, missionsvirksomhet har jo vært
ganske aggressiv til langt ut på 1900-tallet
i hvert fall.
Ja, jeg tror de fleste misjonærene da har
vært noe fredligere.
Jo da, de roet seg med åra.
På 1900-tallet så tror jeg de gikk
mest rundt å preket om Gud.
De brukte ikke korset for å hajar folk
i samme grad.
Neida.
Men det er en del paradoxer her ute
på kulturkrigssiden av dette.
Et av dem er vestlige studenter som har
vært revet ned alt mulig rart, velt av
biler og tennt på ting og skriket og
hoet i protest mot Israel.
Men når du har iranske kvinner og heiser
dem sakte opp i en heisekran.
Ja, men israelske kvinner er hvitere enn præstestyret?
Ja, fordi det er ikke så mange som
roper «How dare you!» til meg.
Når det er iranske kvinner som blir hengt
fordi de har vist litt for mye hår
eller noe sånt.
Ja, vi snakker om sånne lover og sånn.
Så har du Occam's Barberkniv, Occam's Razor, som
gjerne sier at den enkleste forklaringen er den
riktige.
Kjenner du til Musk's Barberkniv?
Nei, den er ny.
Så den er at det mest sannsynlige utfallet
er det mest underholdende eller mest ironiske.
Ja, det kan jo stemme.
Det høres veldig riktig ut.
Så for vestligstudenters del så kan man vel
si at hatet mot Vesten og vestlig imperialisme
og USA og Israel er på en måte
større enn kjærligheten til frihet og verdighet.
Og så blir man da fra å være
de mest moralske menneskene.
Den ene uka er man heia-gjeng for
sånn der teokratisk fascistregime.
Den neste.
Fordi fargekoden ikke stemmer.
Det er fort gjort å gå på en
smell sånn.
Jeg har ikke noe...
Og det er liksom ikke...
Og når man sier heia-gjeng så er
det ikke sant for mange på venstre siden
som kanskje føler seg truffet av den der
at man ikke er like engasjert i Iran
som i Palestina så føles det litt urettferdig
å bli kalt for heia-gjeng for fascistene,
ikke sant?
Eller for prestermullene.
Og det kan man jo saktens forstå fordi
man er jo ikke ute og eksplisitt sier
heia-mullene.
Men det man gjør er jo å hele
tiden relativisere og nyansere og problematisere informasjonen som
kommer ut.
Nei, vi kan ikke være sikre.
Vi vet ikke hvor mange det er som
er døde.
Vi kan ikke stole på regimen.
Det kommer jo ikke noen informasjon.
Det er vanskelig å rapportere på bakken.
Det er den ene siden av det.
Og så er det neste at regimeendring, det
er aldri bra når det blir påtvunget utenifra.
Og vi vet jo at det er en
CIA-operasjon som har fyrt opp i serken
her.
Mossad.
Og Mossad.
Alt til Mossad.
Ja, og det er liksom det.
Og så er det jo problemet at disse
demonstrantene de roper jo på både USA og
Israel og vil gjerne ha dem inn.
Og det blir gærent, ikke sant?
Fordi det er jo USA og Israel som
er overgriperne, må vi vite.
Og da ender du opp med at du
har så store ideologiske skylapper at du ikke
klarer å vurdere verden.
Og så sitter du, altså det grelleste akkurat
nå da, de som liksom er litt synlige,
det er de der Young Turks-folkene.
Cenk Uygur og Anna Kasparian.
Så da er du liksom på Piers Morgan
eller hva det er for noen sånne talkshows.
Piers Morgan må jo elske å se Cenk
Uygur bli hudfretta og trampet ned i bakken.
Det må jo være favoritt-hobbit hans så
ofte som han drar den fyren inn for
å snakke med noen.
Ja, altså det jeg blir helt sprø av
er at han kommer trekkende med nissen der
til stadighet.
At han skal være talsmann for noe som
helst.
Men det du ser og den argumentasjonen de
bruker, og hvor engasjert de er i den,
og hvor investert de er i den argumentasjonen
de bruker, så er det altså, det har
ingenting med moralen i det.
Og de sier også sånne ting som selvfølgelig
støtter vi ikke dette presteregime, men la meg
bare liste opp alle argumentene presteregime bruker mot
demonstranterne.
Det er påvirkningsagenter utenifra, så det har ingenting
med iranere å gjøre som har gjort opp
det på egen kjønn.
Nei, iranere trives egentlig.
Ja, ikke sant?
Sånn det går egentlig ganske bra, men de
har blitt lurt til å...
De ser til å domme, sånn da.
Og så er det masse sånne tropes på...
Og med god grunn, så er Vesten livredd
for å komme inn i noe sånn regimeendring,
ikke sant?
Kriger for å endre regimer står litt lavt
i kurs etter Irak og Afghanistan i og
for seg.
Og det er jo greit, men jeg er
litt usikker på om det bør være et
så stort tabu som vi har gjort det
til.
Og det bør i hvert fall ikke være
en så enkel dør å slå inn for
disse leftiene som skal løpe defens for mulla
regimer.
Fordi hvis du har en sånn kreftsvulst i
verden som det iranske regimet, så vil jeg
jo mene at det burde egentlig, moralsk sett
i hvert fall, stå en vær fritt og
bidra til å velte det regimet.
De bør ikke ha noen venner noen sted,
og de bør i hvert fall ikke ha
noen som løper forsvar for dem.
Og der er vi tilbake på folkeretten, som
vi har snakket en del om.
Den slår meg mer og mer ubrukelig til
noe som helst.
Ja, fordi det er bare suverene staters rett
til ikke å bli kedda med.
Men det må jo etter mitt skjønn forutsette
at den statsmakten de utøver er på et
eller annet nivå legitim.
Og det er ingenting.
Ikke på noen nivå noe legitimt med mulla
regimet i Iran.
Så at man ender opp med å på
noen nivå forsvare dette presteregimet på basis av
at det er en suveren stat eller sånn,
har jeg også svært lite forståelse for.
Og så skjønner jeg jo at vi kommer
tilbore med litt mindre absolutt negativ holdning til
Israel og USA enn mange som nå har
kritisert Israel under Gaza-krigen.
Men det er jo veldig rart at man
ikke skal for eksempel kunne nyttiggjøre seg hjelp
fra Israel uten at man blir sånn moralsk
flekkete.
Jeg tenker du er i den situasjonen du
er med et sånt styre som det man
har i Iran.
Vel, da har du faktisk rett til å
ta imot den hjelpen du kan få fra
dem du kan få det fra.
Du trenger ikke å gjøre en moralsk vurdering
av deres historie før du gjør det, altså.
Nei, det er noe med det.
Bare for å undersøke det samme poenget, bare
på et annet område, hun Machado, som var
og besøkte Trump forleden dag, og ga ham
Nobelmedaljen sin.
Jeg er ikke veldig imponert over at hun
gjorde det, må jeg innrømme.
Nei, og ingen er veldig imponert over den
barnslig gleden Trump har over å få enda
en fredspris.
Nei.
Ikke sant?
Sånn alle, jeg tror vi alle er enige
om det, det er noe barnehag over det
hele.
For jeg tenker at da har du ikke
helt skjønt hva du har mottatt og vært
litt respekteløs når du gir den bort, og
så når du kommer til han som tar
den imot, hva er det han får for
seg at han nå har fått den preferatsprisen
at hunden har...
Hvem vet hva han får for seg, men
jeg må jo si at jeg synes det
narrativet som en del synsere og kommentatorer og
akademikere og sånn kommer ramblende inn i den
debatten med, som er, det brenner i håret
dem, ikke sant?
Sånn det er jo helt uhørt mange, egentlig
det poenget du brakte opp.
Respektløst overfor Nobelkomiteen og institusjonen og alt det
der.
Ja, det kan du godt si.
Men samtidig så er Machato i en litt
annen situasjon enn disse akademikerne.
For hun har altså et land som fortsatt
er undertrykket av et terrorregime.
Kan henne prøve å smøre fremtiden til å
gjøre en liten innsats til?
Ja, og så kan det jo henne at
i hennes vurdering av verden, så er det
noen ting som er viktige og noen ting
som er mindre viktige.
Og det der symbolet på fredsprisen, hvis det...
Fordi det er bare en mann i verden
som er villig til å hjelpe i Venezuela,
og det er Trump.
Og at du da bruker de virkemidlene du
har til å smøre han, det er faktisk
helt ok i min bok, ass.
Og så er jeg jo helt enig i
at det reflekterer jo ikke noe på Trump.
At han får en fysisk gullmedalje som kan
stilles ut i en monter i hans presidential
library.
Men Bjørnar Moxnes har jo en løsning på
dette.
Ja, det vil jeg tro.
Nei, for Bjørnar Moxnes fant jo ut at...
Han tok den klassiske kommunistiske løsningen.
Det vi må gjøre det er jo å
ta Nobelkomiteen inn under politisk stilen.
Sånn at vi...
Eller sånn at jeg kan sitte og gjøre
vurderingene og tru dem og kaste dem hvis
ikke de deler ut på riktig måte etter
riktig person.
Når du kommer til Venezuela, så tillater jeg
meg å tenke at Bjørnar Moxnes og Rødt
har ganske lav troverdighet.
Så jeg tror jeg bare nøier meg med
å si det.
Det er noe man ikke skjønner når du
skal holde kjeft.
Her kan man egentlig bare holde kjeften sin.
Dette var liksom...
Det var da Bjørnar Moxnes løsning.
Det var liksom å si at vi som
politikere må få mulighet til å...
Fordi man velges inn i denne kommiteen, det
er jo for seks år å gangen.
Også er det noen som blir sittende i
flere perioder også.
Og Bjørnar Moxnes løsning var at ja, men
hvis vi da kan sitte og bare sparke
disse menneskene etter hvert som de ikke deler
ut prisen riktig, så vil de jo til
hvert bare dele ut prisen riktig.
Det var da Bjørnar Moxnes sin løsning på
dette.
Og så er det sånn...
Noen ganger så er det sånn at det
er et gammelt ordtak som sier at det
er innimellom så kan mange lure på om
du er en idiot.
Og det kan være veldig lurt å holde
kjeft fordi at i det du lukker opp
kjeften så beviser du at du har rett.
Og i dette tilfellet så beviser Bjørnar Moxnes
at han har rett.
Eller at han er en idiot.
Ja, og jeg vil også illustrere ikke at
jeg er uventet fra Rødt altså, det gir
seg ryddig nok, men det gode gamle maksimum
at hvis du har en hammer så ser
alle problemer ut som en spiker.
Og det er noe med politikere som ikke
har noen grenser for hva politikken skal drive
med.
Så blir politikk løsningen på absolutt alt.
Og vi kom jo i litt trøbbel med
Kina fordi Nobelprisen ble oppfatt som å være
litt sånn politisk.
Og det var det jo ingen her som
kunne forstå for den var jo ikke politisk
i det hele tatt.
Men det er bare politikere, eller politisk utnemte
som sitter i denne kommittéen da.
Så at Kina oppfattet det som litt politisk
det var jo ikke så rart.
Men her opp til Bjørnar Moxnes så skal
vi gjøre det enda mer sånn.
Sånn at det blir enda sterkere knyttet til
nasjonen og staten Norge.
Man lærte ikke av det når man begynte
å vinger det med oljefonden og sånn.
For de signalene som kom da hvor man
begynte å si så dette fondet kan brukes
politisk så begynte man å si ut i
den store verden ja men da har vi
noen meninger om hva vi skal presse Norge
til de bruker ditt oljefond til.
Og det Stoltenberg skjønte jo at det ble
et problem.
Hvis sosialister hadde lært av sine feil så
hadde det ikke vært sosialister.
Nei.
Det er regle nummer to når det kommer
til sosialister.
Ja.
Hvem var det som sa det?
En omskrivning av sitatet.
Hvis kommunister hadde forstått økonomi så hadde det
ikke vært.
Eller sosialister hadde forstått økonomi så hadde det
ikke vært sosialister.
Jeg husker ikke hvem det var som sa
det.
Det er vel en amerikansk økonom tror jeg.
Jeg har en eller annen assosiasjon til liksom
Hayek eller noe sånt.
Men det høres ikke ut som noe Hayek
ville si.
Nei, jeg tror det er et nyere sitat
fra 70-80-tallet.
Vi får søke det opp en dag.
Men både Venezuela og Iran så er det
en sånn der for å komme trekkende med
den der folkeretten.
Nå er det veldig viktig i Iran at
vi ikke blander oss inn utenifra.
Da slår vi beina under legitimiteten i denne
opprøret.
Denne folkeretten hvis det er sånn.
Folkeretten er en nasjonsledelses rett til å gjøre
hva de vil med sin befolkning innenfor landets
grenser uten innblanding utenifra.
Hvis de bedriver folkebord nasjonalt så er det
greit.
Uansett hva du gjør så er det greit
så lenge du gjør det innenfor nasjonsgrenser.
Alle som blander seg da bryter folkeretten og
folkeretten det er den ypperste moralske rettesmål du
finner, ikke sant?
Ja, hos folk som har en tjukke hue
i hvert fall.
Ja.
Det er på en måte logikken som ligger
til grunn for å si dette er brudd
på folkeretten.
Og så er problemet at folkeretten, altså man
kan jo ha en sånn FN kan si
at vet du hva dette går ikke.
Så kan FN si at her skal vi
blande seg likevel og da er det ikke
brudd på folkeretten.
Og så er problemet det at dette skal
gjennom Sikkerhetsrådet.
Der sitter det noen nasjoner med hver sin
interesse og det vil alltid være minst ett
av de landene som er representert her som
sier nei.
Og det kommer med et veto og så
er det nei.
Ingenting som bryter med en stormaktsinteresse eller et
selektivt utvalg av middelmålige maktsinteresser Frankrike, Storbritannia og
Russland kan altså aldri gå gjennom Sikkerhetsrådet.
Nei, det kan det ikke.
Og da er det bare tull, ikke sant?
Ja, og bare sånn vi har jo vært
med å bryte folkeretten ganske heftig det er
ikke så mange år siden, i Europa I
Russland, ja.
Der gikk vi, der bryt vi folkeretten sammen
med flere andre land fordi at vi sa,
du vet at folkerett skal være folkerett, men
det som foregår der nede nå med Milošovic
dette her aksetterer vi ikke.
Nå går vi inn og så stopper vi
dette.
Og det tror jeg var, det var en
veldig riktig vurdering.
Ja, og den eneste grunnen til at det
ble brudd med folkeretten var at Russland synes
jo ikke at man skulle gå inn.
Nei, for det var et sånt, vet du,
også samme alder.
Eller Russland og Kina muligens.
Men også skal det sies at nå har
jeg jo sett noen av disse utliggående kokoutgavene
som sier at nei, dere har misforstått hele
Jugoslavia Milošovic, så den gjengen der var bare
gode gutter.
Det må være steigen.no eller noe sånt.
Ja, det er sånn skribent på steigen.
Jeg gidder ikke å nevne navnet, så han
fortjener ikke denne reglamen.
Men greia er at han lager jo, dette
er et narrativ som en del av disse
menneskene sitter med, ikke sant?
Og dette her, vi kan starte med Libya,
et sted vi ikke burde vært, og det
er vi enige om, vi skulle jo aldri
vært der.
Nei, det var rart.
Jeg har en eller annen sympati for den
der en eller annen militærstyrke som liksom går
inn og plasserer seg på riktig side av
historien og la oss med våpen i hånd
kjempe for det gode, liksom.
Og det er litt lettere å la seg
rive med av den type ting.
Men akkurat Libya var altså så uoversiktlig og
rotete da man kom inn.
Man hadde ingen fornuftig plan for hva som
skulle komme ut av...
Det er litt som Bichat som løper etter
bilen og plutselig får tak i den.
Hva faen gjør jeg nå, liksom?
Og det var jo akkurat det som skjedde
i...
Men det som var mest problematisk for meg
med det der Libya-greiene, fordi jeg ser
at du kunne ha et argument som på
generell basis helt uavhengig opprører, så mener jeg
at du kunne gått inn og tatt Gaddafi
når som helst med all mulig moralsk rett
i hånd.
Fordi han har ingen...
Han hadde ikke noe krav på beskyttelse fra
noen, og den der gamle løsningen med sånn
letters of mark and reprisal.
Du vet hva?
Bare utstede en dusør på hans hode, og
så må han leve med det.
Og hvis noen gidder, enten det er en
privat stat her, eller et land, eller en
initiativrike gjeng, eller hva det måtte være, tar
du ut Gaddafi, så er det helt fint
å vankle 17 millioner dollar i belønning.
Eller et eller annet sånn.
Og sånn sett, så kan du argumentere for
at både Norge og USA og alle som
var med på det der Libya-greiene, det
er ikke noe sånn voldsomt moralsk problem med
det, men spørsmålet er jo sett fra Norges
ståsted, eller fra USA ståsted, hva faen skal
du inn der for å risikere dine egne
folk og livet og sånt?
– Ja, også noe med hva er planen
din når du går inn da?
– Og så er det noe med det,
ikke sant?
– Og så har dette bygd seg som
et narrativ.
Irakkrigen, Afghanistan, og lenger tilbake i tid, Vietnam
og Korea, og alt mulig sånt, ikke sant?
Hvor det narrativet har blitt at dette er
imperialisme, og dette her går galt hver gang,
ikke sant?
– Så finnes det noen eksempler på at
det ikke går galt hver gang?
– Ikke mange.
– Nei, ikke mange, men det var veldig
hyggelig at amerikanerne tok seg en tur over
kysten i 2.
verdenskrig, det hjalp jo litt på.
– Det må man kunne si at var
en ganske dyr regimeendring.
– Ja, det var kostbar en.
Også tror jeg, men altså, det er narrativet
at dette her er bare en sånn der
grabbing-greie for å få et eller annet,
og så begynner du å se verden med
de brillene hver gang, sånn at hvis man
gjør et eller annet, uansett hva det er,
så er dette en sånn grab that power,
grab NATO, ikke sant?
Så vil man da automatisk være imot, og
så vil man mistro alle sånne ting som
gjøres i den regimen.
– Ja, så det man kan si er
at å gå inn i en dårlig planlagt,
ikke ha en plan for etterspillet aksjon, er
en sånn ting som bruker opp kvota på
et vis.
– Ja, altså jeg tenker sånn at Afghanistan
tror jeg egentlig gikk ganske greit, helt til
de trakk seg ut.
Jeg har inntrykk av at ting var bedre
der før de trakk seg ut enn etter
de trakk seg ut.
– Ja, det kan du si.
Men det er liksom, altså, legitimiteten i å
gå inn i Afghanistan var høy.
Ikke sant?
Terrorregime som beskytter terrorister som beviselig har gjort
det, og selv innrømmer at det var vi
som stod bak World Trade Center.
Det er vanskelig å få høyere legitimitet på
å gå inn for å forandre, for å
endre et regime.
Så kommer man inn, og så har man,
man var der i 20 år, å komme
inn med en, ikke sant, det er nesten
vanskelig å se for seg at man ikke
kunne ha bygget opp en stat med evne
til å overleve med demokratiske valg og sånn,
hvis man hadde tenkt at det er det
vi skal gjøre.
Nå skal vi inn, skal vi kaste ut
de mulla gutta som sitter der, og så
skal vi sette opp et nytt stabilt regime
med høyest mulig legitimitet og sånne ting.
Men fordi du har den der kortsiktig, nå
skal vi inn bare ødelegge glassbutikken, og så
skal vi komme oss ut igjen så fort
som mulig.
Og så viser det seg at du kan
ikke gå ut igjen så jævla fort, men
du har ikke noe plan heller.
Og så sitter du der og surrer rundt
i 20 år, til det liksom blir så
politisk kostbart å bli værende, at du må
trekke deg ut.
Og så er det jo en eller annen
kombinasjon av Trump og Biden som har ansvaret
for den uttrekningen.
Men det var jo, la oss si, inkompetent
på ganske mange nivåer da.
Men hadde de liksom satt de ressursene de
brukte over 20 år på prøve å stabilisere
og fikse og gjøre levedyktig?
Nesten rart om de ikke skulle lykkes bedre
enn de gjorde i hvert fall.
Den muligheten for å få et bedre resultat
enn det de fikk, den er jo til
stede.
Den uttrekningen var jo også en tragedi i
måten den ble gjennomført nå.
Det var jo helt, altså, det var som
en fadese utensideslykke.
Det var det.
En annen greie med Iran er den der
evige tilbakevendingen til å snakke om problemene i
Iran som en sånn økonomisk drevet, at der
folk har sintet på prisene på melk og
brød og at det skyldes igjen disse sanksjonene
utenifra.
Og det, altså, med rimelighet, det gjør det
jo.
Fordi den der inflasjonen i Iran er jo
et resultat av at man har skrudd til
skruen på et møkka-regime.
Og så er det jo klart at regimen
hadde jo hatt en mørighet for å etterkomme
noen av kravene.
Jo, men ikke sant?
Regimen er ikke legitimt.
Og det er bare den der greien med,
ja, men, om jeg hamrer eller hamres like
fullt som skal, det er liksom, ja, hvis
du intervenerer militært, så blir det så trengt.
Hvis du da med kalde fredelige midler, men
med økonomiske sanksjoner prøver å legge trøkk på
regimen, og nå kan du jo si at
nå har det lykkes, fordi at folk blir
så sinte på at dette regimen ikke klarer
å samarbeide med resten av verden, indirekte, ikke
sant?
Priser og vannmangel og mye rart.
Men da kan man jo argumentere for at
det er sanksjoner som da lykkes.
Nå glemmer du at vannmangelen det er ikke,
det er ikke sant.
Nei, det stemmer, det er Gud som har...
Det er Allah som er sint på kvinner
som viser for mye hår.
Det glemte jeg i farten.
Ja.
Men da er det jo...
Jeg vet ikke helt hva for noe verdensbildet
de som kritiserer dette på basis av at
dette er bare økonomisk uro eller et eller
annet.
Det er liksom ikke et sånt folkekrav om
regimeendring, fordi det er liksom trigget av disse
eksterne greiene.
Og da blir det litt sånn CIA og
motsatt likevel, ikke sant?
For da er det noen eksterne som har
liksom utløst dette.
Og da måtte jo siste spørsmålet da være,
fordi hvis alle disse tingene man gjør er
gjerne, så måtte jo det eneste svaret da
være å handle fritt med alle mulige terrorregimer.
Og det finnes et argument for å gjøre
det også, ikke sant?
Fordi at sanksjoner har en større befolkningen mer
enn regime ofte.
Men da går jeg jo ut ifra at
fordi det er jo veldig mange som ikke
vil handle fritt med Israel, for eksempel.
Nei, da mistenker jeg jo at det er
ikke noe prinsipp som ligger i bunnen her.
Det virker ikke sånn.
Så hvis man liksom skal være konsekvent på
hvordan man behandler ting, så vil jeg jo
tenke at første spørsmål er, er det et
legitimt regime på noen nivå?
Og jeg mener, du kan gradere, og du
kan liksom si at noen regimer er mindre
relevante eller mindre legitime enn andre.
Så Kim Jong-un, for eksempel, er på
et vis mindre legitim enn Putin, fordi Putin
er tross alt valgt en gang eller fire,
selv om han jukser.
Han blir hvertfall valgt første gangen.
Jo, men det er et eller annet her,
ikke sant?
Og så er Putin en forbryter på toppen
som egentlig bør stå til ansvar for sine
handlinger og alt sånt.
Der tenker jeg at milliarder dollar i pris
på hans ville vært bra.
Ja, og det er liksom hvorfor ikke?
Fordi det eneste argumentet jeg ser imot det,
er jo, altså, argumentet for folkeretten er jo
ofte et sånt pragmatisk et, ikke sant?
At hvis noen nå faktisk de facto sitter
med voldsmonopolet i et stort område, og i
dette tilfellet også med verdens største arsenal av
atomvåpen, så kan det jo være lurt å
snakke med fyren.
Og det er jo greit.
Hvis grunnlaget for å snakke med dem er
at det har konsekvenser å ikke gjøre det,
det er grunnen til at vi men å
ta imot disse folka og diplomatene deres som
legitime representanter for noen som helst.
Synes jeg er rart.
Det skal sies at nå er det en
del av disse diplomatene som har søkt politisk
asyl, da.
I Schweiz.
Russiske?
Nei, iranske.
Iranske.
Jeg vet ikke, altså, det er jo et
eller annet.
Selv om eventuelt det er litt nedgang i
demonstrasjonsaktiviteten, så virker det ikke som om de
føler at det er trygt å være representant
for regimen i Iran.
Nei, det burde jo ikke være det.
Men jeg stusser jo fart på denne underliggende
holdningen, eller manglende entusiasmen for regimeendring i Iran.
Den er rar.
Ja, det er altså så merkelig.
Jeg vet ikke om du så, Kjetil Rolles
skrev noe om denne dekningen i NRK, og
så tenkte jeg at media skaper jo narrativer
og bilder og følser som folk får med
meningene sine utifra.
Det som er litt sånn gjennomgående, det er
at NRK har en vinkling der regime er
underordnet hvem som tar over styringen, mens virkeligheten
er at uansett hvilket regime som kommer til
makten, så vil det være bedre enn det
som sitter der nå.
Det er jo, altså, jeg tror jeg veier
Kjetil Rolles rett i det, men de har
jo vært veldig opptatt av å svartmale av
denne kronprinsen, for eksempel.
Han er sønn av en dekator, han er
fyr og færd og alt mye rart, og
så er det veldig mye Han går på
kafé, var jo en av de tingene som
NRK tarte.
Altså, så tåpelig.
Han går på kafé i USA og drikker
kaffe.
Fy så fint.
Ja, det går han.
Det var en av de merkelige greiene som
NRK driver med.
Og så kan vi jo være precis, sånn
sjah-regimen var ikke særlig bra, og det
reflekterer også dårlig på USA, for USA proppet
det opp i årets vis.
Og det er jo ingen som, tror jeg
i hvert fall, her i Vesten, som tenker
at en ny sjah er noen god løsning
i Iran.
Så det er ikke det du ønsker deg,
du ønsker deg et folkestyre og sånn.
Men så er det jo samtidig sånn at
det er ikke så mange sånne samlingspunkter som
disse demonstrantene kan samle seg om, da.
Og om ikke annet så har han kronprinsens
sønnen vært et sånt fokalpunkt for denne motstanden.
Masse følgere i Iran på sosiale medier og
sånn.
Så det at han er en lederskikkelse i
opprøret, er relativt åpenbart.
Og det er til og med en posisjon
som du kan si at han på en
måte hadde noen fordeler i utgangspunktet ved å
være sønn av shahen og sånn.
Men når han da går og sier at,
vet du hva, jeg er villig til å
lede et overgangsregime for å bygge opp et
demokrati i fremtiden og noe sånt.
– Og det skal sies at han har
faktisk et politisk program.
Han har noe han står for og så
er det mye man kan kritisere det.
Men det programmet har hvertfall det har en
dato.
Det er liksom tre år og så etter
tre år så skal ikke han være øverste
leder lenger, på en måte.
Da må han så få velges.
Og det er liksom sånn, ja, jeg synes
kanskje tre år er veldig lenge.
Men på den siden, spørsmålet er hvor lang
tid tar det å organisere et samfunn?
Det jeg føler folk går veldig glipp av,
det er det at før du kan innføre
et demokrati så må du ha noen til
å styre som kan legge til rette for
det.
Og det blir nødvendigvis ikke en demokratisk valgleder.
Det blir bare en eller annen.
Og da må du prøve å finne en
som har noenlønne oppslutning, ikke sant, og som
er i stand til å gjøre det.
Ja, og det er en sånn del av
denne evige, unødvendige problematiseringen.
Og jeg sier ikke at det ikke er
ting å kritisere han resa for.
Men det er bare, når du står med
det alternativet du gjør, så er det ikke
noe rart at folk bare finner hva som
helst som er bedre enn det de har.
Og så er det det samlingspunktet du har
for hånda.
Og så samler du deg om det.
Og så kunne man jo kanskje lagt mindre
vekt på å problematisere akkurat det.
Og bli kvitt dette presteregimen først, og så
får man finne ut av resten litt etter
hvert.
Fordi det er det perfekte blir det godeste
finte hele tiden.
Og det gjelder bare for Irland.
Det gjaldt aldri for Gaza.
For da kunne vi jo finne oss i
hva som helst.
Alle vet at ingen støtter Hamas, men det
er noe tross alt de som sitter med
makten.
Og da må vi bare finne oss i,
og så faen ta Israel, ikke sant.
Men nå er det altså ikke grenser for
hvor mye man kan problematisere det ene og
det andre og det tredje, og liksom vanne
ut hele dekningen av Iran.
Og spesielt når man har denne unnskyldningen at
det er jo ikke noe internett, du får
ikke noe faktisk informasjon ut, så det er
umulig å vite noe som helst.
Men det var aldri så vanskelig på Gaza.
Da kunne vi bare ta Hamastallene, da var
det Vær så god, det er 70 000
kvinner og barn som er drept.
Det var det jeg konfronterte denne journalisten med.
Og hvor han svarte, ja, men det er
barninger vårt.
Ergo så trenger vi ikke kvalitetssikre noe som
helst lengre.
Fordi vi har fått beskjed om at det
er barninger våre.
Altså, det kan vi sannsynligvis si om Iran
også.
Det er nok sjansen for at regimen har
tatt noen demonstranter som er under 18 år
gamle der.
– Det vet vi ikke, Trond.
Det vet vi ikke.
– Sjansen er ganske den ekste eller verden.
– Nei, men det vet vi ikke.
– Og det er et vesentlig forskjell på
en 16-åring på Gaza og en 16
-åring i gaten i Iran.
Det var sannsynligvis at den 16-åringen i
Gaza, som ble telt som barn, det er
ikke sjansen for at han bar våpen.
Han er ganske stor, faktisk.
– Ja, og 14-åring, og 11-åring,
og det er mye.
– Ja, altså, det er litt sånn, det
er problemet med å krige med sånne type
entiteter.
Det er jo at de følger ingen sånne
lover og konvensjoner som sier at du skal
ikke ha soldater under 18 år.
Du skal liksom følge en del sånne spillregler.
De trenger jo ikke å følge spillreglene, for
de er jo ikke en del av de.
– Nei, og du kan være ganske trygg
på at du ikke blir så veldig kritisert
av vesten heller.
– Nei, du er jo bare sånn der
ja, stakkars muslim.
– Og da får det gå greit.
Så det er liksom, man holder ikke de
samme standardene på noen nivå, eller de samme
moralske retningslinjer.
Det er liksom ikke noe sånn, ok, vi
støtter det som er bedre enn det som
er.
Det er liksom ikke en greie.
Vi støtter det som er mot en eller
annen oppkonstruert internasjonal makt konstellasjon, for det er
det vi er imot.
– Er du imponert over vestlige feministers opptreden
i
mot
vestlige
feminister?
– Nei, det går ikke.
– Fordi det er jo de som er
undertrykt, egentlig.
– Altså, det skal sikres at kommer til
Iran, så har jeg følelsen av at feminister
stort sett er veldig stille nå.
Og det er litt sånn, for å sitere
Simon Garfunkel, it's a sound of silence.
– Jo, nei, men og det er dette,
sånn dette bare passer ikke med historien vår.
Så da bare er vi opptatt av noe
annet.
Greta har kastet telefonen sin, så det er
vanskelig å få tak i den.
– Ja, men hun er.
– Den gikk jo i vannet, den, vet
du.
– Ja, stemmer det.
Hun er veldig lite engasjert i det offentlige
internasjonale storpolitikken om dagen.
– Hadde hun hatt telefonen, så hadde hun
nok spurt hvordan de våger.
– Ja.
– Jeg er usikker på hvilken side hun
hadde spurt.
– Nei, jeg er ikke det.
Jeg lurer ikke engang.
Hun hadde sannsynligvis satt seg på en seilbåt
til med mål om å møte israelske styrker
på havet for å skrike «how dare you»
om Iran.
– Ja, eller ja.
Nei, vent altså.
Det er bare så rart.
Men det er jo litt trist at det
ser ut som dette opprøret også ebber ut
og ikke fører til den regimeendringen som man
kunne håpet på.
– Det er, dessverre, så ser det litt
ut.
Altså, jeg sa vel, jeg tapte jo veddemålet
mitt, for jeg hadde jo troen på at
det skulle falle i løpet av uka, og
det veddemålet har jeg jo tapt.
Men så føler jeg at jeg fikk litt
rett og likevel, for det er et eller
annet måte.
Enten så fungerer opprør, og så får du
momentet, og så går det hele veien.
Ellers så stopper det, og så blir de
sittende maktene sittende.
Og på et eller annet vis så føles
det som om de nesten sitter tryggere etter
et sånt opprør, fordi at det har feilet.
Det er mye tyngre å prøve en gang
til hvis du har feilet første gang.
Men sånn jeg tenker det, så er det
som trengs i Iran, det er jo brudd
på norsk våpenlov.
Det er jo bare å få sluppet masse
våpen, så disse demonstranterne kan skyte tilbake igjen.
Det er liksom...
En bevepning av motstanden ville være...
Altså, det er veldig vanskelig å slåss med
køller og piler på ue mot folk som
skyter med skyttevåpen.
Jeg har tenkt mange ganger at det vi
mangler i verden, og her må jeg ta
en viss inspirasjon fra Russland.
Da Putin begynte å sende sånne vagner og
sånne leieherrer inn i Ukraina, så var det
litt sånn brudd med kotyme.
Men det tegner jo også opp en mulighet
som er litt annerledes enn man har tenkt
på tidligere.
Fordi når vi snakker om Libya, for eksempel,
så snakker vi om at ok, folket er
rett og sånn, ok, skyv det til side,
er det moralsk riktig eller ikke?
Og i mitt hodet, helt ok å velte
Gaddafi, men når du er en nasjonalstat som
går inn, så står du med alle innbygger
i ryggen, og du agerer på vegne av
alle innbygger, ikke sant?
Og problemet er at det er litt vanskelig
å gjøre ting kollektivt, fordi det er ganske
mange som ikke ønsker å være med på
den type ting som da blir tatt til
inntekt for å være med på det.
Håld til ansvar for det faktisk, for du
kan jo risikere å få noen sanksjoner eller
et militært angrepp mot deg eller et eller
annet sånt.
Problemet er jo lignende i Ukraina, ikke sant?
Langt de fleste støtter Ukraina i denne saken,
litt færre støtter våpen leveranser og aktiv militær
støtte til Ukraina, men ganske få tar Russlands
side og, men ikke sant, det er en
eller annen skala av støtte og annet.
Men det man kunne gjort, hatt, det er
jo faktisk å løserive militære styrker fra nasjonalstater.
Nå begynner du å panarkisme dine vere.
Du kunne sagt at, vet du hva, vi
bygger opp, vi liksom, vi setter opp tre
sånne internasjonale brigader med liksom topptrent kampklare styrker
med utstyr og alt mulig rart, som både
kan være gjenstand for en sånn type folkefinansiering.
Jeg mener liksom milliarder innbyggere i Vesten som
kunne bidratt til å finansiere, du kan ha,
og du kunne til og med hatt potensielt
sett, sannsynligvis ikke FN-mandater fordi at du
aldri får stormaktsinteressene til å line opp, og
sikkerhetsrådet er impotent.
Men man kunne helt sikkert klart å skape
en organisasjon av demokratiske stater eller et eller
annet sånt nå, og som ikke opererte med
veto beslutninger hele tiden, altså at liksom, hvis
en er mot, så er det blokkering.
Når du hadde sånn kvalifisert, vi gjør grunnlovsendringer
i Norge med tre fjerdedels flertall.
Ja, ok.
Så hvis representanter for tre fjerdedeler av befolkningen
i en eller annen organisasjon av demokratiske stater
synes at det er på tide å sette
noen styrker inn i Iran for å velte
møkkeregime, og så har du faktisk noen styrker
å peke på som ikke er bunnet av
en nasjon eller et eller annet, og du
kunne begynne å ha kronerullinger i Spania, Norge
og USA og alle mulige steder for å
få dette inn, og så kan du faktisk
bare kline til.
Jeg føler at det er ganske mange iranere
som ville bidratt ganske mye.
Jo, men det er et eller annet med
at vi som internasjonalt samfunn, så er vi
så ekstremt impotente overfor autoritære regimer, fordi de
spillereglene vi opererer med er hele tiden de
demokratiske spillereglene som bare demokratiske land respekterer.
Tildels.
Jo, ja, tildels til og med, ja.
Fordi, altså, med han kloden som sitter på
øverste taburetten i USA nå, så føler jeg
vel ikke at de heller nødvendigvis respekterer de
reglene når de reglene passer de.
Ja, nei, og det er liksom, ja.
I denne kulturkrigen rundt Iran, da, så har
du disse Democratic Socialists of America, liksom AOC
og litt sånn Bernie, Bernie er vel ikke
medlem, men han er i hvert fall en
inspirasjonskilde for dem og sånn.
Bernie var vel medlem i noen sånne socialist
partier, så vidt jeg vet.
Jo, jo, jeg tror det er disse folkene
her.
Når det kommer til Iran, så er alt
de er opptatt av er å fordømme USA.
Ja.
Det er liksom, det er så rart fokus,
og de vil altså ha opphevet sanksjonene mot
Iran, ha oppgjennet denne atomavtalen, og da, implicit
må man tro, beholde restregimen.
Og det interessante med denne gjengen er jo
at de deler sånn denne internasjonale koalisjonen med
Rødt og SV tildels, litt avhengig av hvilken
koalisjonen du ser på.
Det er litt sånn rart, jeg vil heller
være i leire med Rødt enn med SV,
men, ja, men så er det problemer med
denne koalisjonen som land og grunnlaget er, så
det skal ikke være.
Og jeg skal frikjenne Rødt litt, fordi hvis
du tar en sånn, vi har sagt mye
pent om Mimir og sånn opp igjennom, fordi
han virker som en som sier mye fornuftig,
ikke sant?
Jeg må også innom at jeg synes Mimir
sier mer og mer ufornuftig.
Han faller til hvert som han sitter på
Stortinget så blir han mer og mer, altså
ikke selvtenkende, han tenker bare som partikaninen mer
og mer, føler jeg, framfor å være litt
sånn frittenkende, høytsnakkende, ikke så nøye på hva
som står i partiets program, på en måte.
Men en som jeg er gjennomgående mindre imponert
over er Sihere Aydar, stortingsrepresentant for Rødt.
Men når du ser på hennes uttalelser overfor
Iran, for eksempel, så er det ikke så
halvgærent.
Nei, altså, noen ganger så bomber hun, sånn
som nå bomber hun, for nå er hun
anti-USA siden, ikke sant?
Men samtidig så har hun liksom klart å
se at dette regimen er ikke bra, og
det underuttrykker kvinner, altså, dette er det dårlige
regimen som burde felles.
Hun er bare mot alle verktøy som kan
felle det.
Ja, nei, det kan du si.
Men det er liksom, skal vi si den
stuerende delen av Rødt da, har en tendens
til å gå en balansegang som, jeg vet
ikke, som er akseptabel i hvert fall.
Så vet jeg hva jeg vil kalle Sihere
Aydar for en del av den stuerende Rødtsiden,
faktisk.
Fordi, jo, hun klarer kanskje å velge riktig,
altså, i forhold til i Iran, bare isolert
Iran, så tror jeg hun, så klarer hun
det.
Men så er hun en utgave som, ja,
jeg tror kanskje har lettere for å koble
henne til en del av disse andre Rødtsmenneskene,
som vi ikke er så imponerte over, enn
partiledelsen da, for å si det sånn.
Altså, vi legger jo også lista litt lavt
her sånn, for det burde ikke vært veldig
vanskelig å lande på riktig side i Irans
spørsmålet.
Men akkurat hun, Aydar, har da demonstrert eller
bidratt i disse markeringene for en Marjah Minni,
hun som ble drept av moralpolitiet for et
par år siden, øverkritisk til utenriksministeren og den
der hijab- påbudet, og kritikk av norske
diplomater som deltar på liksom Irans ambassadefeiring av
den islamske republikjonen og sånn.
Og det er jo greit å si fram.
Du skal ikke delta på det, vet du.
Du skal ikke det.
Det er ikke noe som heter vi må
holde gode relasjoner.
Nei, vet du hva, dette feirer vi ikke,
for dette er vi motferdig.
Det er ikke noe mer enn det.
Og jeg merker meg jo at det er
ganske mange iranere i Norge som stiller spørsmål
med hvorfor man aksepterer å ha iranske diplomater
her.
Ja, fordi de sier det rett ut, og
det er jo akkurat det samme som vi
har sagt hele tiden.
Hva faen, de representerer jo ingen.
De er ikke legitime representanter for noe som
helst.
Hvorfor holder vi oss med disse folka?
Og det er et spørsmål jeg etterlyser et
svar på.
Få dem kastet ut er ikke et regime
vi snakker med.
Kommer dere hit, så blir dere arrestert, liksom.
Ja, men dette her er sånn utypisk, og
la oss gjengjøre Israel-sammenligningen.
Israel har vi også behandlet og snakket sånn
om, at på et sånt nivå, at israelske
ambassadøren forlot landet og sa, vet du hva,
dette her er.
Dette landet vil ikke jeg være til stede
i, og de har diplomatiske forbindelser med.
Israel trakk bare ut, så de hadde noen
representanter igjen, men ingen diplomater.
Det var liksom ingen ledelse igjen på den
ambassaden.
Mens Iran har vi da behandlet så pent
at de føler seg tydeligvis velkommen til å
bli.
Ja, ja.
Nei, hvem vet hva man skal...
Jeg synes balansegangen her er enklere enn vi
gjør det til i hvert fall.
Vesentlig.
Men får jeg ta med, fordi det var
jo noen som fant ut at det var
en god idé å kaste stein og drive
herverk på den iranske ambassaden.
Og det er jo...
Hva skal jeg si for noe?
Det er en...
Det skal man ikke gjøre, men jeg har
en tendens til å bli litt stille når
noen på rettside gjør noe ugang.
Det er sånn...
Ja, men du angrep den rette ambassaden, da
må man kanskje si at det er greit.
Men hennes godeste Sara Gaulin, hun har jo
vært beinhard i forhold til omtalen av det
iranske regime, og bare lander på rett sted
hele veien, og kan skrive mye godt om
dette.
Hun er...
Hun skjønner hva hun snakker om, og skriver
litt langt, men med en gang noen gikk
løs på denne ambassaden, så rykker hun også
ut, og bare sånn, hei, det her er
ikke greit.
Det skal vi ikke drive med.
Vi skal ikke drive herverk på ambassader for
å markere oss.
Slutt med det.
Klar, tydelig, klarer å finne...
Klarer å balansere etter noen prinsipper, da.
Vi er også helt sikre på at hvis
hun kunne velge, så hadde vi ikke hatt
noen iranske ambassader i Norge.
Men hun skjønner også at skal vi kaste
den iranske ambassaden til Norge, så gjør vi
det på den rette måten.
Ja, ja.
Vi får se hvordan dette sklir videre gjennom
ukene.
Litt redd for at hele greia er brutt
nå, så kan man jo si at det
på den ene siden er positivt, fordi det
koster færre menneskeliv altid det er sånn, og
så er vel problemet at det er ikke
så godt å si hva som er mest
humant på lang sikt, spesielt når du har
90 millioner mennesker som er undersøkte av dette
møkkeregimentet.
Så jo før det kunne vært veltet, jo
bedre.
Men vi er kanskje på tiden at vi
oppsummerer og avslutter for denne gang.
Jeg tenker at veldig mange mennesker vil lande
på veldig feil side, og kanskje ikke klare
helt å holde noen prinsipper der de burde
holde de.
Og så er jeg redd at denne demonstrasjonen
og dette opprøret nå ebber ut og dør
ut for denne gangen, og så får man
bare håpe at det skjer på nytt igjen.
Og da håper jeg at Israel kjenner sin
plass og sørger for at alle demonstranter er
utstyrt med våpen.
Det hadde vært stilig.
Også kan man jo si som en liten
appell til det svunne 90-tall, denne kampen
for universelle verdier og universelle rettigheter.
Nå har vi blitt så livredde i Vesten
for å si at et moralsk system eller
visse prinsipper er bedre enn andre.
Det er bare feil.
Det er en grunn til at det er
andre som banker på døra her vi bor
og ikke vi som banker på døra der
andre bor.
Rett og slett sivile rettigheter og fred og
frihet og økonomisk frihet og hvordan måtte være
som vi nyter godt av i Vesten, er
altså bedre enn disse bandittregimene.
Og det betyr ikke at ikke Vesten kan
bli mye bedre på veldig mye.
Det betyr bare at det er det aller
beste som har vært og er.
Men å være så livredde for å transplantere
gode verdier ut til land som hungrer etter
dem, og det er ganske tydelig at den
jevne Iraner er giret på noe annet enn
hva de har.
Det er meg en gåte at det går
an å ikke sortere dette riktig.
Dette burde vært enkelt, og så viser det
seg at når man bare får nok kokker,
så blir det veldig vanskelig.
Men det er jo nettopp at folk er
ulike, som gjør at vi får 250 episoder
ut av her.
Takk for innsatsen til alle som gjør kokovurdering,
for dette blir 250 episoder til.
All right.
Takk for i dag.
Oi.
Takk for at du hører på Sidelinja podcast.
Snakk gjerne om oss.
Lik, del og anbefale oss i podcast-appen
din, eller delta i kommentarfeltet på YouTube.
Government is not the solution to our problem.
Government is the problem.
Har du ris eller ros, kritikk, forslag, spørsmål
eller noe annet, så finner du all kontaktinfo
på sidlinja.transistor.fm